r 20 



annan an vanlig sammansättning kunna hitkom- 

 ma, men att det måste ske jemförelsevis ganska 

 sällan. Kunde man antaga att månens åt oss 

 vända summitét är så genomsådd med nickeljern, 

 som meteorstenarne sjelfva, och att månens öfri- 

 ga delar, eller åtminstone det halfklot deraf, som 

 ständigt vändes ifrån jorden, håller föga deraf el- 

 ler saknar det alldeles, så skulle deraf följa, att 

 månen, då jorden, utom dess allmänna, af gra- 

 vitation uppkommande, attraktion, clerpå utöfvar 

 äfven verkningar af en magnet, måste vända den 

 jernrikaste delen af sitt klot mot jorden, och 

 deraf den verkan uppkomma, som vi med för- 

 undran erfarit, att nemligen månen alltid vänder 

 åt oss orubbligt samma halfklot. 



Det är äfvenväl möjligt att meteorstenar kom- 

 ma från ett annat kosmiskt håll. Oleehs upp- 

 kastade, såsom bekant är, den gissningen, att små- 

 planeterna emellan Mars och Jupiter kunde vara 

 bitar af en exploderad planet, i anledning af 

 h vilken gissning flera dylika bitar uppsöktes och 

 en fanns af Olbers sjelf. Om en sådan katastrof ägt 

 rum, h vilket den betydliga vinkel, banan af pal- 

 las gör med medelplanet af de öfriga planeternas 

 orbitce, äfven kan anses bestyrka, så måste en 

 oändlig mängd smärre bitar hafva blifvit utka- 

 stade i riktningar, som kommit dem att vandra 

 kring solen i aftagande orbitas, så att de lätt på 

 vägen råka inom andra planeters attraktionssfer 

 och infalla på dem. Man har äfven gissat, att 

 materia i universum kunde finnas, stadd i en än-* 

 nu icke ordnad rörelse, och att meteorstenar kun- 

 de vara sådana mindre eller större massor, som 

 stundom inträffa i jordens attraktionssfer; men 

 denna gissning är af alla den minst sannolika. 

 Verldssystemet synes vittna om den bestämdaste 



