i otb 



enlngar, och genom s-ubtraktion från den använ- 

 da qvanlitelens vigt, äfven huru slor del af mi- 

 neralet som af syror blifvit sönderdelad. Lösnin- 

 gen i kolsyradt nation öfvermättades med salt- 

 syra, afdunstades i vattenbad till torrhet, och lem- 

 nade vid ålerupplösning i vatten, kiseljorden af 

 det af syran sönderdelade mineralet. Lösningen 

 i vatten försöktes med ammoniak, att den ingen 

 fällning gaf, och tvättvattnet af kiselsyran afdun- 

 stades till torrhet, då återstoden, vid behandling 

 med vatten, lemnade ännu litet kiseljord, som 

 vattnet under tvättningen upptagit. 



B. Lösningen i saltsyra, af det mineral, som 

 blifvit sönderdelad t, oxiderades med salpetersy- 

 ra, och lösningen fälldes med kaustik ammoniak, 

 för att i vätskan qvarhålla, jemte en del af talk- 

 jorden, kalkjord och alkali. Emedlertid visa- 

 de sig vid de flesta meteorstenars analys att det 

 af syran sönderdelade mineralet, ingen kalkjord 

 innehåller. Jag fann efteråt, men försent för 

 att kunna begagnas, att planen var felaktig i 

 så måtto, att meteorstenarne innehålla tennoxid, 

 som, innan oxidering med salpetersyra, bör med 

 svafvelbunden vätgas utfällas. Emedlertid Sr qvan- 

 lileten af tennoxid så liten, att den kan alldeles 

 försummas, sedan man blott vet att den finnes. 



Den med kaustik ammoniak fällda vätskan 

 försattes med litet vätesvafladt svafvelammonium, 

 hvaraf den blef svart, och lemnades så i korkad 

 flaska, till dess att vätskan klarnat med en drag- 

 ning åt gult. Så länge den klarnade vätskan är 

 färglös, kan man ej vara säker att hela nickelhal- 

 ten är utfälld. Till klarnandet fordrades oftast 

 24 timmar. Denna metod att afskilja nickel- 

 oxiden är den bästa jag känner. Den har dock 

 två fel. Det ena att litet svafvelsyrad nickel 



