i5i 



troligen ej skett på livart salt särskilt, utan på 

 dubbelsalter af nation och kali med lalkjord och 

 nickeloxid, och på en portion fri svafvelsyrad 

 talkjord. 



I detta salt finnes ännu ytterligare ett spår 

 af svafvelsyrad ammoniak; blandar man stenen 

 med vatten, och låter den sönderfalla deri, så 

 uppkommer en mycket stark hölukt, och en 

 med salpetersyra fuktad glaspropp ger hvita ån- 

 gor, ganska synbara, men i ringa mängd, dåden 

 hålles deröfver. Denna ammoniakhalt är likväl 

 troligen icke ursprunglig, ty om stenpulvrel be- 

 handlas med ammoniak, utlakas väl med vatten, 

 och, eller torkning i vattenbad, utsattes för torr 

 destillation, så får man ett starkt ammoniakhal- 

 tigt vatten, hvilket icke är händelsen före behand- 

 lingen med alkalit. Denna ammoniak kan såle- 

 des mycket väl hafva tillkommit under de 28 år 

 stenen legat i mineralskåp. 



Af vigt hade varit att kunna genast efter ste- 

 nens fall utröna om den innehållit detta salt färdig- 

 bildadt, och om det då varit förenadt med kristall- 

 vatten , hvarigenom frågan om vattnets tillvaro i 

 meteorstenarnes hemort kunnat besvaras. Nu kan 

 man gissa att saltet uppkommit af ett talkjords- 

 silikat och svafveljern, som förvandlat sig till 

 jernvilriol, h vilken blifvit af talk jorden sönderde- 

 lad, under det. jernoxidulen ofvergått till jernoxid- 

 oxidul. Likväl, då man lemnar uppmärksamhet 

 åt Thénards uppgift å ena sidan, att stenen med 

 syror utvecklade ganska litet. svafvelbundet väte, 

 men å den andra, att den, efter detonation med 

 salpeter, gaf en fällning med chlorbarium, som 

 svarade emot 3~ p. c. svafvel, så finner man att 

 stenen antingen hållit vanlig svafvelkis eller ett 

 svafvelsyradt salt. Buda äro visserligen ovanliga, 



