rum , blir, om dagen , ställd i solskenet, nästan 

 alldeles omärklig. På samma sätt tyckes det oss, 

 dä vi en mörk afton komma ut från ett upp- 

 lyst rum, vara så mörkt, att vi knappast kunna 

 urskilja något enda af de omgifvande föremålen; 

 efter några minuter se vi dem icke destomindre 

 ganska väl. Himlakropparne, som om natten ly- 

 sa med starkt sken, men om dagen deremot all- 

 deles icke synas, lemna oss ett nytt exempel i detta 

 fall. Dessutom veta vi, att ögat sjelf ändrar sig 

 allt efter ljusets större eller mindre intensitet; 

 pupillens sammandragning och utvidgning är kau- 

 ske icke den enda ändring det i detta afseende 

 undergår, utan jag anser det äfven troligt, att 

 sjelfva retinan äger förmågan att göra sig mer 

 eller mindre känslig. 



På dessa skäl inses lätt att skillnaden mel- 

 lan intensiteterna i maxima och minima möjligen 

 kan synas oss vara mycket stor, utan att derföre 

 i sjelfva verket vara det, och att ljusintensiteten 

 i de svarta strecken kan vara ganska betydlig, 

 ehuru närheten af de ännu starkare ljusa strec- 

 ken gör vårt öga känslolöst för densamma. 



Jag har redan vidtagit de förberedande åt- 

 gärderna för att på experimentel väg pröfva 

 identiteten mellan absorbtions-fenomenerna och 

 dem som blifva en följd af den hypotes jag an- 

 tagit för deras förklarande. De formler hvaraf 

 man vid en sådan jemförelse kan vara i behof, 

 skall jag nu framställa. 



Jag har redan visat, att om ljus af alla un- 

 dulationslängder passerar genom ett medium som 

 förorsakar en retardation c, så blifva alla de ljussor- 

 ter mininia, hvars halfva undulationslängder äro 

 c c c c c c 



j t> 7 9 arn — i -vn+i 



