35 9 



Bestämmandet af nollpunktens J;ige skedde na 

 så, att man först observerade mot bvilket streck 

 af graderingen diamantstrecket svarade, h varefter 

 termometern ncdsattes uti snö- eller is-blandnin- 

 gen, och, sedan den häruti stått längre tid stilla, 

 slutligen den mot qvicksilfver-kolonnens ända 

 svarande strecket a graderingen aflästes. Afstån- 

 det mellan detta och det förra gaf nu således 

 noggrant tillkänna, huru många streck utaf gra- 

 deringen nollpunkten låg öfver eller under det 

 å röret utsatta diamantstrecket. 



Det, som nu blifvit anförd t, är tillräckligt, 

 för att med all erforderlig noggranhet vid hvarje 

 tillfälle bestämma nollpunktens läge. Repeterar 

 man denna observation tid efter annan med nå- 

 got längre mellantider, finner man, såsom Bel- 

 lani först anmärkte 1822, att nollpunkten verk- 

 ligen förändrat sig och svarar mot en högre upp 

 på röret belägen punkt än förut, så att hela ska- 

 lan med detsamma är underkastad en långsam 

 och ofta irreguliert fortgående jör flyttning uppåt 

 röret. Denna är i synnerhet märkbar inom kor- 

 tare tid, om nollpunkten utsattes genast, sedan 

 termometern är fylld och igenblåst, och kan i 

 detta fall uppgå till en hel grad ocb till ocb 

 med derutöfver; h vårföre äfven, om man vill 

 förekomma en så betydlig förflyttning, nollpunk- 

 ten ej bör utsättas förr än en längre tid, t. ex. 

 några månader, efter igenblåsningen. Efter en be- 

 tydligare tids förlopp blifver förändringen min- 

 dre märkbar och ofta, alldeles omärkbar. De 

 normaltermometrar, hvilka jag i83o för eget be- 

 hof konstruerade, voro Öfver ett år gamla, då de 

 graderades, h vårföre också nollpunktenej märk- 

 bart sedermera ändrat sig. Emedlertid, äfven 

 efter iakttagande af det nu föreskrifna försigtig- 



