55 



svafvelwolfram , som innehåller inblandad wol- 

 f ramsyra. Det är någon anledning att förmo- 

 da, att en chemisk förening emellan syran och 

 svaflan äger rum, men den kan ieke på blotta 

 utseendet skiljas från den rena svaflan. En 

 ringa portion wolframsvafla meddelar sin färg' 

 åt stora qvantiteter af vvolframsyra. Den sura 

 vätska, h varur de tillsamman blifvit fällda, är 

 gul. Den blir, genom tillsats af ammoniak i 

 öfverskott, grön och ger, då saltsyra sedan till- 

 sättes, en blå fällning, som är wolframsyrad 

 wolframoxid och som under torkning blir nä- 

 ra hvit. 



Wolframsvafla löses trögt i caustikt kali, 

 lösningen är djupt mörkbrun, och fås aldrig 

 af så rena färger som de med vatesvafla beredda 

 salternes. Genom kokning i öppna kärl blek- 

 nar färgen, blir grön och slutligen gul; saltet 

 är då till det mesta oxideradt. Kolsyradt kali 

 löser den, utan värmets tillhjelp samt utan 

 utveckling af kolsyregas , till en mörkbrun vät- 

 ska, som kokad ger kolsyra; d. ä. wolframsvaf- 

 lan förvandlar hälften af kalit till tväfaidt kol- 

 syradt och den andra till ett wolframsvafladt salt 

 med svalla i öfverskott. Vid kokning sönder- 

 delas det förstnämda. Af vätesvaflade salter 

 upplöses den i digestion och under utjagande 

 af svafvelbundet väte. Caustik ammoniak upp- 

 löser den torra wolframs vallan ganska trögt, 

 något lättare den nyssfällda. 



Jag har icke kunnat frambringa någon mot 

 morybdenÖfversvaflan svarande förening emellan 

 wolfram och svafvel, h varken då wolframsvaf- 

 ladt svafvelkalium kokades med mer nyss fälld 

 wolframsvafla, eller då detta salt försattes 

 med små qvantiteter chlor eller iod, eller då 



