7 



är oledare för electriciteten, så väl osmält som 

 smält. Upphettad i destillationskärl afger den 

 svafvel, som af en ringa tellurhalt är mörkrödt 

 och slutligen, om hettan tillräckligt länge fort- 

 sattes, återstår metallisk tellur, som, då för- 

 söket sker i lufttomtrum, eller om återstoden 

 uttages och upphettas i ett annat kärl, är ab- 

 solut svafveifri. Den är till färgen silfverhvit, 

 af en utmärkt metallglans, leder electriciteten 

 och är starkt kristallinisk i brottet. Tellurium 

 förhåller sig således till svafvel alldeles så som 

 de ädla metallerna förhålla sig till syret, att 

 den nemligen vid en högre temperatur reduce- 

 ras utan allt slags tillsats. 



Det säkraste sätt att få telluren ren, är 

 utan tvifvel att upplösa den orena telluroxiden 

 i ett vätesvafladt salt; att fälla tellurss^aflan 

 derur med en syra, och att sedan reducera 

 telluren genom destillation vid en varsamt ökad 

 hetta, så att svallet går öfver utan att telluren 

 tillika förflygtigas. — Det vätesvaflade saltet 

 afskiljer alla de basiska metalloxider, som kun- 

 na innehållas i telluroxiden (vanligen både kop- 

 par och bly), h vilka i form af svafvelmetaller 

 blifva olösta, och vid destillation af svafvel- 

 telluren bortgå arsenik och selenium med svaflet. 



Svafveltellur löses trögt men fullkomligt af 

 caustikt kali eller natron. Lösningen är mörk- 

 gul och består, såsom bekant, af tellursyradt ka- 

 li och af tellursvafladt svafvelkalium. Caustik 

 ammoniak löser svafveltellur endast då den är 

 nyss fälld eller ännu våt och äfven då i obe- 

 tydlig qvantitet. Vätskan är blekgul. Om tel- 

 lursvaflan håller arseuiksvafla eller arseniksvaf- 

 lighet, hvilket vanligen är händelsen då den ej 

 förut blifvit derifrån befriad, så kunna dessa 



