7 6 



Idart att vid dessa tillfällen svafvelbasen före- 

 trädesvis upptager öfverskott af svafvel och att, 

 först då det sistnämda ej är tillräckligt, äfven 

 selenrum upplöses ; denna omständighet synes 

 utvisa att selensvatlade salter icke, åtminstone 

 på våta vägen, äga rum. — Sammansmältes svaf- 

 velselen med kolsyradt kali och massan sedan 

 upplöses i vatten så blir, om alkalit ej var i 

 öfverskott, svafvelfritt seleniura olöst. Om en 

 upplösning af ett neutralt, eller till och med 

 basiskt selensyradt salt sönderdelas med svaf- 

 velbunden vätgas, så grumlas vätskan från för- 

 sta ögonblicket, först afskiljes rent selenium, 

 sedan svafvelselenium (om vätskan var utspädd) 

 och derefter svafvel. I concentrerade lösnin- 

 gar bildas ett brandgult precipitat, som snart 

 blir svart eller svartbrunt och ofvanpå detta 

 lägger sig ett gult, stundom kristalliniskt pre- 

 cipitat af rent svafvel. Förklaringen af detta 

 paradoxa förhållande är lätt; den inströmman- 

 de gasen frambringar svafvelselenium, som fäl- 

 les och svafvelalkali, som blir qvar i lösnin- 

 gen, men som, på svafvelselens bekostnad, in- 

 om kort högre svafvelbindes , till KS 6 eller 

 NaS 6 , hvarvid selenium blir fritt och fällnin- 

 gen svartnar. Under fortsättning utfälles det 

 öfverskjutande svallet af vätesvaflan och slut- 

 ligen återstår en blandning af litet hepar med 

 ett vätesvafladt salt, något smittadt af selenium, 

 som gör att det utfällda svaflet är efter samling 

 gulare än eljest; men det håller endast spår af 

 selenium. 



Att bor, kisel och titan icke gifva svafvel- 

 salter på våta vägen, är af äldre försök redan 

 bekant. Det är troligt att sådana kunna , på 

 torra vägen , genom smältning frambringas. 



