I2 7 



nen, och begränsar deras lobus palpebralis ; 

 gör för öfiigt en vid bugt framåt _, rundt om- 

 kring protuberantia frontalis ; men går bakom 

 ögat utåt till hufvudets bakre kant, der den 

 alldeles tvärt slutar. — Denna linie, på h vil- 

 ken Wahlenberg först fästat vår uppmärksam- 

 het, är af största vigt att observera, emedan 

 den genom sin olika gång och riktning hos oli- 

 ka arter, lemnar en af de bestämdaste och sä- 

 kraste art-karaktererna. — Emedan den, ehuru 

 tydlig, likväl är ganska fin, kan för ett ovant 

 öga, och vid mindre tydliga stuffer, synglasets 

 biträde fordras till dess upptäckande. Denna 

 linie finnes vetterligen ej på andra djur än på 

 Palaeaderna. 



Sulcus <verticalis (1. verticis*): en jemt in- 

 tryckt , men ej tydligen begränsad fåra , som går 

 tvertöfver hufvudets bakre del. — Den är stun- 

 dom så stark ( t. ex. på Asaphus eccpansus) att 

 den, vid flygtigt påseende, nästan kan missta- 

 gas för att vara skillnaden mellan hufvudet och 

 första rygg-segmentet. — (Detta bör noga ob- 

 serveras, emedan man eljest vid räkning af seg- 

 menternas antal, kan erhålla ett för mycket). 



Cornua Qcornua angulorum}: de på vissa 

 Palseader mycket förlängda, och i form af horn 

 tillspetsade, bakre vinklarna af hufvudet. 



Truncus: Mellankroppen , mellan hufvu- 

 det och caudal-skölden; bestående af transver- 

 sella leder eller segmenter. 



Segmenta: Sjelfva mellankroppens leder; — 

 på vissa arter äfven de leder, i hvilka caudal- 

 skölden synes upplöst. 



Rhachis: ryggraden, den medlersta, be- 

 stämda och upphöjda delen längs efter alla seg- 

 menterna sammantagne* 



