3-i 



Första anlediilnqcn till stenens bildning har 

 således liänöit at" urinens för ömniga halt af 

 jordsal Ur och Lrist ])ä fri syra för alt liAlla des- 

 sa upplösta. In arigcnoin deJi plio.spliorsyrade am- 

 moniak«talkeu afsatt sig, och denna således forme- 

 rade kärna sedan gifvit anledning till jordsalter- 

 n KS vidaie utCallning. Den större eller mindre 

 inblandningen af alla de funna beståndsdelarna 

 uti stenens särskilta Lig, bevisar, att uiinen un- 

 der hel:i bildjiing perioden , med ganska lä för- 

 ändringar hållit dessa åmnen upplösta; men sä 

 länge stenen äjinu var liten, yttiaue den en min- 

 dre atlracLJon, och beståndsdelarna afsatte sig i 

 mera regelbundna lag, efter den benägenhet 

 som likartade ämnen hafva att utfällas pa hvar- 

 annan; derföre vore de första lagen tydligare, af 

 en fastare textur och beståndsdelarna mindre 

 blandade med hvarandra än uti det Öfriga af 

 stenen. Då stenen i förhållande till sin ökade 

 voliim började yttra en starkare aggregations 

 fränd'?kap, Öfvervanns härigenom de likartade 

 beståndsdelarnas inbördes afFinitet och deras nt- 

 utfällning skedde nu, mera hastigt och uti en 

 oregelbuiiden samnianhopning. 



Denna sammanhopning af olika beståndsde- 

 lar, som troligen äger rum vid hvarjc större urin- 

 stens bildning, så vida urinen häller dessa äm- 

 nen upplösta, och i synnerhet om denna sam- 

 manhopning sker af svårlösta sura och neutrala 

 salter, försvårar i betydlig grad användandet af 

 passande medel till motverkande af stenens till- 

 växt. Så länge stenen ännu är liten, och dess 

 tillökning sker genom afsattning af blott likarta- 

 de beståndsdelar, kan man åtminstone hoppas, 

 att igenom bruket af alkalier eller s^^ror, allt ef- 

 ter det afsatta ämnets natur, kraftigt kunna mot- 



