«7 



Sedan det i vatten lösliga af den smälta mas- 

 san blifvit utdraget, återstår ett mörkfargadt pul- 

 ver, hvars myckenhet och natur varierar efter 

 den använda hettan. Det löser sig icke genast i 

 saltsyra, men om det uppvärmes, utvecklas svaf- 

 velbunden vätgaz och en obetydlig portion af qva- 

 drisulphuretum ferri återstår. Har hettan varit 

 ganska ringa, så återstår olÖst i syran vanligen 

 ett mörkgait pulver, som innehåller svafvel, kol 

 och jern, och hvari äf ven kan finnas beriinerblått 

 af skäl dem jag redan anfört. Har massan va- 

 rit glödgad, är den olösliga återstoden nästan en- 

 dast bisuiphuretum ferri, utan inblanning af nå- 

 got annat. 



Jag har ingen ting att lägga till de goda be- 

 skrifningar vi redan haiVa, särdeles af v. Grott- 

 Huss, om det anskjutna renade saltet, om icke 

 den stora likhet det har med salpeter i kristal- 

 lernas utseende och pipighet, i smak och i smält- 

 barhet. Kaiium-suifo-cyanuren innehåller i kri- 

 stalliseradt tillstånd intet vatten,' och är således 

 icke en förening af kali med sv^afvelbunden hlä- 

 syra, såsom man a-f upplösningens salpeterlikå 

 smak skulle tro. Den smälter, utan att ge något 

 vatten, och kan i en icke syrhaltig luft, eller i 

 luft-tomt rum upphettas till glödgiiing, utan att 

 förlora i vigt. Om saltet smältes innan det är 

 torrt, får man litet kolsyrad ammoniak och svaf- 

 velbundet väte, och saltet blir gulaktigt af svaf- 

 velbundet kali. Brändt , i beröring med syrgaz , 

 ger det hv arken vatten eller ammoniak och lem- 

 nar svafvelsyradt kali. Jernsulfo-cyanuren, hvaraf 

 den föregående åtföljes, förhåller sig deremot ef- 

 ter upplösning i vatten, pä ett sätt, som ojäfak- 

 tigt bevisar att den blifvit ett jernoxidulsaltj den 

 smakar sötaktigt sammandragande, rodnar lack- 



