9^ 



hTvoii som i roiicrnticrnd iippiösniiii:,', Liljclialler 

 drii siq or()iiiii(lr;i(l. J)(iiiiii lorriiiii^ li;ir dock icke 

 suinina bcstiiiidiqhet som suUb-cjniiiJuii, til.in soii- 

 dcrtlrla.s af s> ror och do svai^aic Jjascnias saiLcr 

 pA cLI .sadaiil säLt, aLL sflciiiiiiu arskiljcs och cja- 

 nogeiie förstöres, med bildning af ammoniak oclx 

 .s;iiiiiolikt kolsyra, saml en porlion seicnbundet 

 kol, livaraf vätskan far en Juigst vcdcrvärtiit; hikt. 

 Sa t. ex. da selenio-cyanuren af kalium blandas 

 med ett jciuovidsalt, blir vät.s!<;ui röd, men icke 

 såsom af .sullo-cyanuien geiiom bildiiuif^ af ett 

 rödt salt, utan dcrigenom att .^elenium och jern- 

 oxid faUas tillsamm.in i foi m af ett tegelrodt pul- 

 V( r. Saltsyra uidrager jern-oxiden, som icke blif- 

 vit reducerad till oxidul och lemiiar selenium. 



Blandas en concentrerad upplösning af sele- 

 nio-cyannren med utspädd svafvelsyra, .så fälles 

 selenium i ögonblicket med en cinoberröd färg 

 och massan blir tjock. Distilleras den, och man 

 har litet vatten i föringet, så iur detta vatten i 

 första början af distillation en brännande, aro- 

 matisk, efteråt högst obehaglig och bitter smak, 

 samt en alldeles odräglig lukt; men det får i in- 

 gen period egenskapen att rodna lackmuspapper. 

 Lukt och smak förloras till en stor del i luften. 

 Dessa egenskaper synas således härröra från se- 

 leidiundet kol, en förening, som ännu icke blif- 

 vit framställd i isolerad form. Vätskan i retor- 

 len håller ammoniak, som genom tillsats af kali 

 ger sig tillkänna. 



Selenium synes således icke lika lätt som 

 svafvel kunna förenas med väte och med cya- 

 nogene till en egen syra, utan det selcnbundna 

 cyanogéne sönderdelas vid alla tillfällen der ett 

 selenbundet blåsyrudt salt skulle med svagare 



