109 



ma nära Hörs Qvarn-Sandsteii. Der sådana Land- 

 djur lefvat, måste äfVen skogar hafva funnits.—- 

 Detta sjntes mig således redan vara ett bevis 

 för möjligheten af nämnde skogs skandinaviska 

 ursprung. Men, för åitn. försigtige forskaren , äro 

 dylika fragment af fornverldens djurarter kan- 

 hända icke nog Öfvertjgande bevis, att de djur, 

 som de tillhört, lefvat i de trakter, der de nu 

 finnas. Dessa fragment kunna kanske på ett 

 eller annat sätt hafva bbfvit ditfÖrda från vidt 

 aflägsna Länder. Och således var härmed icke 

 för tviflaren afgjordt, att Sverige hade torrt land 

 och skogar och djur, under en förgången orga-^ 

 nisk utvecklings-period. 



Ett starkare bevis, att omnämnda träd vu- 

 xit i grannskapet af det ställe, der de nu ligga 

 begrafna, tyckes man kunna hämta af åen otro- 

 liga mängd hvari de förekomma, samt af läget 

 och beskaffenheten af den trakt de intaga. Det 

 är nemlig^n icke troligt att drifved, som kring- 

 vräkts på fornverldens nästan gränslösa ocean, 

 skulle efter en långväga kringirring, slutligen haf- 

 va hopat sig på ett och samma ställe, i en och 

 samma vrå, och der kastat sig öfver och om 

 hvarandra, med stammar, grenar, brända kol- 

 stycken och kolade stockar m. m. Vill man än 

 antaga möjligheten häraf, så kan man väl ändå 

 icke rimligtvis påstå, att detta sammanhopande 

 skett i hafvets djup; ty hvad orsak skulle väl 

 der, på ett enda ställe hafva nedsänkt en hel 

 simmande trädflotta! Utan man måste väl med- 

 gifva, att drifveden stannat och samlat sig vid 

 någon strand. Men om man medgifver att det 

 stället varit strand, der träden nu ligga; så må- 

 ste man också nödvändigt medgifva, att den i 



