233 



eedan blandas med en upplösning af åttiltsyrad 

 jblyoxid, så långe någon fällning sker, så utfallas 

 arseniksjran ock jernoxiden. Detta händer ej 

 då man njttjnr salpeters yrad bljoxid. Orsaken 

 härtill år att arseniksjrans fråndskap till blyoxideii 

 år så mycket torre ån åttiksjrans , att basisk 

 arseniksyrad blyoxid bildas och ättiksyra blir fri 

 i våtskan. Den starkare syra som lösningen in- 

 nehöll mattar sig derunder med bly oxid, så att 

 våtskans enda fria syra slutligen blir ättiksyra, 

 hvari så val det arseniksyrad e blyet som den ar- 

 seniksyrade jernoxiden åro olösliga, och utfalla så- 

 ledes tillsamman. Om den återstående blyhaltiga 

 nickelupplos ningen biandasmed svafvelsyra, så ut- 

 fålles det mesta af blyoxiden, men ej alltsammanj 

 det sista måste afskiljas med litet svafvelbundeu 

 'våtgas. Sker icke detta, så faller ammoniak ur 

 nickelupplosningen, sedan det svafvelsyrade blj^et år 

 frånskildt, en ljusgrå massa, som mörknar i torrk- 

 ning och år en förening af nickeloxid med blyoxid. 

 Nickeloxiden kan e) skiljas från arseniks3Tan 

 med hydrothj^on-ammoniak, ty svafvelbundeu ni c-> 

 kel år loslig både i caustik ammoniak och i ett 

 öfverskott af hydrothyon-amjuoniak. Losiiingen 

 år brun, och, om den år något concentrerad , al- 

 deles ogenomskinlig. Afdunstas denna upplösning 

 så fålles val en del af den svafvelbundna nickeln 

 men håller då arsenik , och en annan del återgår igen 

 till oxideradt tillstånd och upplåses i våtskan. 

 Den arsenikhaltiga svafvelbundna nickeln år olös- 

 lig både i saltsyra och caustik ammoniak. Nic- 

 keln skiljer sig från kobolt genom dessa forhållan- 

 den, ty kobolten kan ganska val utfallas med 

 hydrothyon-ammoniak, utan att upplösas af det 

 i ©fverskott tillsatta fållningsmedlet. 



C. Nickeloxidens föj^hållande till andra basei\ 



\ 



