i ringa mängd, ej är lätt att upptäcka. Dessa 

 äro koboltoxid, kopparoxid ocli zinkoxid. 



a. Nickeloxid med koholtoxid. Jag har re- 

 dan anfört Philfps^s sätt att åtskilja dessa oxider. 

 Dervid fordras likväl att upplösningen är mycket 

 utspädd, och ju mer, ju större dess koboltJialt 

 ar, och den bor dervid utspädas med kokad t och 

 sä mycket möjligt är luftfritt vatten, emedan så 

 snart kalit förenat sig med syrorna och kobolt- 

 oxiden är upplöst endast i ammoniakeii, den lätt 

 superoxideras på bekostnad af luften i vätskan och 

 en liten portion koboltsuperoxid afskiljes med 

 nickeloxiden. Ju mer lösningen är concenterad ju 

 lättare inträffar detta, och händer således snarare 

 då man vill från en större mängd koboltoxid af- 

 skilja en ringa portion nickeloxid, än då fallet är 

 omvändt. Om också ViÅ. ett analytiskt försök en 

 ringa hiuterhalt af koboltoxid skulle finnas i nickel- 

 oxiden, så är detta af föga eller ingen betyden- 

 het för bestämmandet af mineralets chemiska con- 

 stitution , ty kobolt och nickel hafva så lika mätt- 

 ningscapacitet, att den ringa skillnad man fannifc 

 alltförväl kan vara ett observationsfel. Koboltoxi- 

 den fås ur den ammnoiakhaltiga vätskan genom af^ 

 dunstning, h var vid ammoniaken förflyger, och 

 oxiden som ej är iösltg i kalit, superoxideras och 

 utfaller fullkomligt xno^åi mörkbrun eller svart färg. 



b. Nickeloxid med kopparoxid. Jag vet ej 

 med säkerhet om kopparoxid är löslig i caustik 

 ammoniak eller ej. Alla de blå vätskor man an- 

 sett för sådana , äro verkliga basiska dubbelsalter. 

 Jag har försökt att i flera dagar digerera ren kop- 

 paroxid med caustik ammoniak; vätskan blef väl 

 svagt blå, men innehöll blott ett ringa spår af 

 kopparoxid. Då en enda droppa af en lösning af 

 kolsyrad ammoniak tillsattes , färgade den sig efter 



