3oi 



del af ammonialsen fÖi flugit, så att lösningen rea- 

 gerade lindrigt för sjra. 



Dä sjran tillsattes med kolsyrad kalkjord, 

 upplöstes största delen af kalkjorden utan att sy- 

 rans färg deraf märkbart förändrades. En min- 

 dre del af kalken fÖrLlef olöst, oaktadt lösningen 

 höll efterskott af sjra. Lösningen afhälldes från 

 kalken och blandades med spiritus concentratus, 

 hvaraf en ymnig flockig fällning uppkom , som 

 efter spritens afdunstning åter upplöstes. Afdun- 

 stad återstod en ljus brun, genomskinlig massa, som 

 i torkning fick sprickor : Den fuktades icke i luf- 

 ten, hade en behagligt syrlig, något saltaktig smak, 

 löstes med mycken lätthet af vatten, men icke af 

 spiritus. Bränd för blösröret, pÖste massan starkt, 

 kolades lätt och qvarlemnade ren kalkjord. Den 

 olösta kalken kolades något i bränning och tyck- 

 tes blifva caustik; men i anseende till den lilla 

 qvantiteten jag hade att undersöka, kan detta sed- 

 nare icke med visshet bestämmas. En annan por- 

 tion af det olösta upplöstes i destillerad ättika: Lös- 

 ningen fälldes icke af caustik ammoniak; men med 

 kolsyradt kali utfälldes koisyrad kalkjord. Syran 

 tycktes således med kalkjorden hafva bildat 2:ne 

 serskilte salter, nemligen ett surt salt, som med 

 lätthet upplöstes, och ett basiskt olösligt. Likväl 

 äro de anförde försöken icke tillräckliga, att be- 

 visa detta, då man har så mycken anledning att 

 tro, det kalkens olÖslighet kunde härröra af svaf- 

 velsyra. 



I följe af detta förhållande med baser, och 

 syrans öfriga karakterer, tror jag mig berättigad 

 att antaga, att denna syra icke är annat än äpple- 

 syra, som uti Hyoscyamus finnes i förening med 



