333 



Jag destillerade en betydlig qvantitet af en 

 annaa Sahiit, som gaf 3,1-7 P^'occ]it giÖdgnings- 

 förlust, i en retort af poiceliajne. Vatten ÖlVerde- 

 stillerade och genom forlagets öppning framträng- 

 de mot slutet en tjock rÖk, som luktade likt en 

 blandning af sv^alVelsjrlighet och syafvelbundet 

 väte. Den i retorten liggande Sahiiteu hade lidit 

 en förlust af 3, 16 procent. Vattnet i förlaget ha- 

 de en ganska svagt sur smak, Mättadt med am- 

 moniak och långsamt afdunstadt på kakelugnen, 

 qvarlemnade det endast ett ringa spår af ett am- 

 moniaksalt, som efter upphettning bortrÖkte som 

 salmiak, och gaf fÖr blåsröret med kiseljord och 

 soda, en brun perla. 



Vid en annan destillation , då förlaget hölls 

 mycket kallt, erhöll jag ett vatten som i början 

 var grumligt, luktade hepatiskt och ur hvilket vid 

 mättning med ammoniak, synbara spår af svafvel 

 fälldes. Mättadt med ammoniak och afdunstadt, 

 gaf det ett lika beskaffadt salt, med det som er- 

 hölls ur vattnet vid första destillation, hvilket, 

 genom den bruna heparfärg det i blåsrörslägan 

 gaf åt sodaglaset, visade sig sotu svafvelsyrlig am- 

 moniak. Den uti vattnet erhållna svafvelsjrlig- 

 heten, härrörde säkert af blyglansen, som finnes 

 fint insprängd i sahliten. Dess högst ringa qvan- 

 titet visade, att den icke kunde vara product af 

 någon väsentlig beståndsdel, tillhörande Sahlitens 

 sammansättning. Utom lukten af svafvelsjrlighet, 

 hade vattnet ännu en annan något vidbränd , som 

 är egen for det vatten som fås vid destillation 

 af talkhaltiga fossilier, t. ex. af serpentin. 



Det var likväl för mig angeläget att veta, om 



ländes. Den brann med grön låga, som härrörde af 

 bildad salpeter ocli icke af boraxsyra. 



