123 
falla mot bottnen i håfven, upplyfter sedan sakta 
och försigtigt håfven, att vattnet må få afrinna 
småningom och ej med all för mycken hastighet, 
emedan då vanligtvis några af djurets finare ten- 
takler lösryckas och följa med strömmen. Deref- 
ter stjelpes djuret ur håfven genom en rask ma- 
növer, utan att på något sätt förut tumma det, 
direkte uti det med sprit till: af sin rymd fyll- 
da glaskärlet, hvars storlek man naturligtvis för- 
ut beräknat och afpassat, och hvilket kärl man 
har i båten tillreds då Maneten tages ur hafvet. 
Maneten faller nu som en klump till bottnen; 
men vanligtvis slocknar ej lifvet så med ens, att 
ej det äger förmåga att göra en eller annan rö- 
relse, hvarigenom dess mjuka, sammanfallna par- 
tier åter blifva utvecklade; skulle ej detta ske af 
djurets egna rörelser, måste man med en sond 
eller pennfjäder söka hjelpa till, likväl med myc- 
ken varsamhet. Kärlet lemnas nu i fullkomlig 
stillhet, då man efter några få timmar skall 
märka, att vid kärlets botten samlat sig ett stund- 
ligen tilltagande lager af vattenhaltig sprit, 'som 
lätt urskiljes från den rena, öfverstående spriten 
på färgen. Uti detta vattenhaltiga lager får dju- 
ret ej ligga, om någon preparation skall lyckas; 
men att upplyfta det, låter sig ej göra och att 
ombyta kärl ej heller, ty derigenom riskerar 
man nästan oundvikligt att skada preparatet. 
Jag har derföre begagnat mig af den ofvan om- 
nämde siphonen, genom hvilken hela detta un- 
derliggande lager af vattenhaltig sprit uppsuges, 
och som då efter hand ersättles af de mera vat- 
tenfria, öfverliggande lagren. Denna simpla ope- 
ration måste man flera gånger förnya, allt efter 
behof och Manetens storlek eller vattenhalt; men 
också är denna det enda besvär man har vid 
