143 
knaggar (sittande på sido-randen), oftast de stör- 
sta -på stjerten, sällan lika många å ömse sidor, 
Dessa fåtaliga sido-knaggar på anmärkta ställe, samt 
de som intaga mellanrummet mellan båda fenorna 
äro hos knagg-rockan särdeles utmärkande, Öf- 
wverlopps-knaggarne variera till den grad, så till 
läge som till antal, att ingen regel kan uppgifvas, 
De tyckas framkomma kort före pubertets-perio- 
den; ty alla ungar sakna till och med spår efter 
dem; de flesta anträffas hos medel-åldriga honor; 
hos mycket gamla finner man de flesta åter för- 
lorade (jag har sett mycket gamla 2 & ej äga en 
enda); de äro högst sällan symmetriska; ömsom 
öfvervägande till antal på den öfre, ömsom på 
den undre kroppsytan; än spridda, än fläcktals 
hopade; deras rot-sköldar äro ofta af ett betyd- 
ligt omfång. Ingen mer än knagg-rockan af in- 
hemska arter äger knaggar på undre kroppsytan. 
Tandformen är betydligt skiljaktig hos unga 
och gamla, samt hos hannar och honor: alla yngre 
hafva små, grynformigt kantiga, trubbiga tänder, 
ställde i snedt- å ömse sidor löpande rader, och 
utan någon skiljaktighet könen emellan (Tab. 3, 
fig. 2.); men eftersom hannen nalkas sin mognade 
ålder, finner man tandkronorna mer och mer af- 
plattade: med deras bakre rand tillspetsad och för- 
längd, öfvergående till gamla hannens egna tand- 
form. De utbildade hannarne hafva tänderna 
sittande i temligen reguliera, så väl longitudinella, 
som transversella, rader; de tänder, som tillhöra 
de 14 å 22 i midten af munnen sittande rader, 
hafva en något förlängd, sylspetsad krona (Tab. 
3, fig. 1.), som riktad inåt svalget, fjällikt ligger 
öfver den bakom sittande tanden. De innerst i 
mungiporna sittande raderne hafva helt små, 
platta kronor, med den bakre randen något för- 
I 
