288 
så lågande tillgifvenhet, — snillets dyrkan af 
skönheten, af behagens och godhetens välde, — och, 
å andra sidan, den milda älskvärdhetens hyllning 
af snillet och de höga egenskaperna tillbaka, med 
ett ord, denna kärlek, som Bhvarken åren eller 
fägringens förgänglighet kunde förminska, var he- 
lig och vördnadsbjudande, heliggjord genom sin 
oföränderlighet. Här fordrades icke det prakt- 
fulla öfverflödet, som omgaf de båda, att stämma 
deras lynnen ull glädje. Ofta voro de afton- 
stunder, som Grefve af Wetterstedt egnade 
till läsning inom sin sällskapskrets, af den skö- 
na eller historiska litteraturens nyaste och bästa 
alster, eller till berättelser om egna händelser, 
hvartill han ägde den mest vältaliga gåfva, icke 
mindre njutningsfulla, än då hans sallonger fyll- 
des af allt hvad utmärkt fanns i umgämgeskret- 
sarna. Trefligheten var gäst i de förra, prakten 
i de sednare, glädjen i båda. 
Den lysande yppighet;soim mötte iGrefveafWet- 
terstedts hus, var till stor del en gärd åthvad han 
trodde tillhöra sitt embetes värdighet och sin ställ- 
ning i samhället. Att uppfylla detta åliggande för- 
rnådde han,ledd af smaken hos sin älskade maka, ef- 
ter inhämtandetaf den europeiskalyxens fordringar, 
mer än någon annan, och kunde såmedelst tills 
fredsställa om ej öfverträffa väntan hos mången 
främmande diplomat, som här återfann all den 
prakt, hvilken hörer till andra länders vanor. 
Grefve af Wetterstedt var i öfrigt icke slösande, 
snarare sparsam, utom till nyttiga eller välgörande 
ändamål. Men i hans hus rådde en jemn, visserli- 
gen yppig, men beräknad gästfrihet, alla dagar 
lika, alla dagar inbjudande till sitt bord, på det 
mest grannlaga sätt, jemte rikedomens söner, äf- 
ven mången torftig yngling eller bepröfvad vän. 
I denna 
