321 
lade sig utan förbehållsamhet, han behöfde en- 
dast kännas för alt älskas. 
Han värderade uteslutande kunskap och ve- 
tenskap, och var likgiltig för allt annat, till den 
grad, att då han flera gånger ingick i industri- 
företag, intresserade bonom den vetenskapliga si- 
dan så uteslutande, att det industriella och mer- 
kanlila åsidosattes och en välbehållen ärfd för- 
mögenhet på dem efter hand gick förlorad. 
Hans insigter i geologi och mineralogi voro 
både djupa och omfattande; men han tillhörde 
sin lärare Werners skola med en sådan förkär- 
lek, att han, särdeles i geologiska frågor, omöjli- 
gen viile upptaga till pröfning någon omständig- 
het, som talade för de mot jordklotets neptuni- 
ska bildning stridiga åsigterna. Man har af honom 
ett och annat nära nog bittert försvar för VYERNER 
emot några dess tyska motståndare. Man kan 
säga, alt det var den enda punkt hvari han för- 
ifrade sig. Man må kalla detta halsstarrighet, 
men det var icke inskränkthet. Han hade sell 
mycket i ungdomen, men med lärarens blick och 
från hans synpunkter, och han hade från dessa 
funnit Werners ideer bekräftade. En älskad och 
ovanlig lärares ideer fastväxa, så till sägande, 
med den vettgirige elevens själ, det är i hans 
känsla en otacksamhet mot läraren, alt blifva dem 
otrogen, och den pröfning, som åtföljer forskning 
ulan förutfattad öfvertygelse, blir omöjlig, man 
har icke ögon för annat än det som bekräftar 
hvad” man tror, och sådan är mången utmärkt 
vetenskapsmans ställning. 
Såsom mineralog var han mera oafhängig. 
Hans bekantskap med kemien, hans stora skick- 
lighet att handtera blåsröret, hans egna analyti- 
ska försök, som han dock aldrig publicerat, hade 
K. V. Acad. Handl. 1838. 21 
