130 



dunstades i en platinaskll. Den klarnade då den 

 uppvärmdes, men då éen kommit nåra torrhet, af- 

 sat;es ett gelatinost åmne. Hela massan intorrkades , 

 dea svafvelsyrade ammoniaken bortjagades med 

 hetta och en jordformig massa återstod , som i glodg- 

 ning bakade tillsamman och halfsmåhe. Den våg. 

 de 2,2 p.c. och gaf en skön blå fårg då den 

 brändes med litet salpetersyrad kobolt. Det var 

 således ett lerjords salt > hvars syra genom behand- 

 lingen med svafvelsyra icke blifvit foijagad. 



3 grammer Wawellit glödgades ofver spritlam- 

 pa i en liten distillations-apparat *), hvarvid erhölls 

 0.536 gr, vatten, som var foga surt, men i retortens 

 halt stannade en droppa, som var skarpt sur och nå-' 

 stan coagulerad af deri fålld kiseljord. Det så be- 

 handlade uppglodgades ånnu starkare i en platina-^ 

 degel och förlorade ånnu ytterligare 0.03 gr. eller 

 tillsamman 0.566 gr. som uigor 28.3 procent. 



Antager man att den första forlusten var nä- 

 stan rent vatten, så måste den si?ta hafva varit or- 

 sakad af flusspatssyra , eller kanske rättare af flus- 

 spatssyrad lerjord, emedan denna jordart i en högre 

 temperatur låter forflygtiga sig med flusspatssyra. 



I foregående forsok hade erhållits 69.6 -f- 2 , 

 3 = 71, 8 lerjord, samt 26.8 p.c. vatten. Det felan- 

 de 1.4 p.c. måste således hafva varit flusspatssyra. 



For att finna hvilken åen i lerjorden qvar- 

 stannade syran möjligen kunde vara, brändes en 

 portion Wawellit med 3 gånger sin vigt basiskt kol- 

 syradt natron , hvarefter massan ofvergots med vat- 

 ten. Den upplöstes deri med lemning af 0.7 pro. 

 cent jernhaltig kiseljord. Denill åtgick likväl myc- 

 ket vatten, emedan föreningen af lerjord m<d cau- 

 stikt natron år svårlöstare ån den med kali. Våt- 



'»'^ Såi'an som den jag beskrifvit i Afhandlingar i Fysik &c. 

 VI Haft. sid, i följ. 



