I3S 



glaskolf nSra till glodgning, men den blef oförän- 

 drad och gaf intet spår af fugtighet. 



For blåsroret förhåller den sig på följande sått: 



For sig sjelf: blir i lindrig glodgning oförändrad. 

 I starkare eld poser den ut, blir hvit, blomkålslik 

 och smålter i sträng eld till en hvit emalj. 



Med borax: svåller den ut med liten fråsning 

 och blir hvit, löses sedan långsamt. Det slutelieen 

 erhållna glaset år klart, färglöst och blir i yttre 

 lagen Tcke emalj likt. 



Med phorphoffalt: decomponeras den med stark 

 fråsning, som genast upphör; den lemnar ett ske- 

 lett af kiseljord , som år hvitare ån vanligt. Den 

 klara delen af glaset opaliserar under afsvalningen. 



Med en ringa tillsats af soda: smälter den till 

 en hvit kula; med mer soda ger den ett klart glas, 

 som blir oklart under afsvalning. Ännu mera soda 

 gor att ofverskottet går i kolet, och det återståen- 

 de smälter i sträng eld som fornt. 



fl. 0.9 grammer slammadt och sedan glödgadt 

 pulver af Euclas blandades med 3 grammer rent ba- 

 siskt kolsyradt natron och glödgades starkt en half 

 time. Glödgade massan behandlades med utspädd 

 saltsyra. Denna lemnade ett hvitt pulver olöst, 

 som tydligen var hvarken kiseljord eller odecompo- 

 neradt stenpulver. Det olösta frånsilades; det vig- 

 de efter glodgning 0.036 gr. Utseendet hade gif- 

 vit mig någon anledning att misstänka det vara tan- 

 taloxid, hvarfore )ag smalte det med surt svafvel- 

 syradt kali, som upplöste det fullkomligt, och 

 smålia massan lostes sedan utan återstod i vatten, 

 till bevis att den ej innehöll tantalcxid. Genom 

 lösningen leddes svafvelbunden våtgas; den utfällde 

 ett gult åmne, som, glödgadt i en öppen degel, 

 lemnade 0.006 gr. af ett blekgult pulver , hvilket for 

 blåsror helt och hållet reducerades till ett tennkorn. 



