208 



icke eller sett henne, hvilket var besynnerligt, 

 emedan Elgkon vanligt vågar lifvet, i sina Kalf- 

 vars forsvar, och år ganska farlig att tråfFa, innan 

 de kunna fly med henne. Jag tog på mina axlar 

 Kokalfven, som vågde foga mer ån § L# och 

 min betjent Oxkalfven, som var nåstan dubbelt så 

 tung. De skreko, utan uppehåll hela vågen och 

 tystnade ej forrån jag, vid min hemkomst, lade 

 dem på gråset, under ett skugglikt tråd, i min 

 trågård. 



Jag skickade genast bud, med 2:ne par ha- 

 star, på sårskilda vågar for att efterfråga och upp- 

 köpa mjölkande getter. Emedlertid låt jag koka en 

 stark lag på asplof och uppblandade den med litet 

 Komjölk; men det svåraste var att få Elgkalfvar- 

 ne att njuta något deraf: det lyckades sluteligea 

 att hålla den utåt mina finger, hvilka de sugde, 

 som modrens spenar, och pä detta sått fick jag 

 dem att svålja några skedblad hvardera. De som- 

 nade sedan, vaknade på en gång, efter 2 timmar» 

 stego opp och stråckte sig, Kokalfven lade sig åter 

 sfraxt; men Oxkalfven gick något bort på en sand- 

 gång, der han tuggade på sand och åfven svåljde 

 något ^ hvarfore jag gaf den förra litet sand; och 

 ifrån den stunden förde jag, nåra 5 månader, of- 

 ver dem den nogaste dagbok. Det mårkligaste der« 

 ur år följande: 



Beskrifning ofver Elgkalfvarne som späda. 



Deras kropp år likast Hjortens, med hufvu- 

 det likast Åsnans, öronen åro dock, vid jemforel- 

 sen , större, pannan kuUrigare, ofra lappen mer hän- 

 gande och nåsborrarne vidare. De åga ned i mun- 

 rien 8 skårtånder och, i ofra kåken, inga deremot 

 svarande. Deras hals år mycket tunn och lång, 

 manken hog, bogarne tjocka, bålen kort, smart 

 bakåt, med foga synlig svans, hudhåret år kort. 



