313 



torkade dem sedan val med ett ylletäcke. Oxkalf- 

 ven var nu 33^ och Kokalfven 27! tum, han 

 drack ur en kanna och hon 6 q:tr oblandad get- 

 mjölk dagligen, men tog aldrig emot något ur den 

 skål, i hvilken hon fick raedikamentet. De bör- 

 jade nu, likt gettren, spilla hårda perlor, olivgrö- 

 na till fårgen, men som hångde tillsammans af [ett 

 trådlikt hvitt slem. De kastade ofta vattnet , i myc- 

 ket hukad ställning och blefvo ganska qvicka; 

 hoppade, trafvade, galopperade, bussades, redo på 

 hvaran och följde mig, som hundar, hvart jag 

 gick, emedan de icke visste af annan mor. 



Frän 3:dje veckan ofvade jag dem att lyda 

 ett visst lock och blåsning i krutmåttet, det jag» 

 som den tiden mycket stark jagare och lycklig skott, 

 bar beständigt; hittills hade de endast följt mig af 

 fruktan att blifva lemnade allena, nu, sedan de 

 kunde föda sig sjelfva och kunde fort springa till 

 mig, låto de mig gå långt ifrån sig, och kommog 

 i synnerhet då de voro i årtåkern , ogärna efter 

 mig, hvarfore jag första gången nödgades aga dem; 

 hon var derunder fromsint och nåsta gång lydig, 

 men han gjorde tecken af att stångas, då flere dug- 

 tiga rapp dref honom till annat lynne. Jag gaf 

 dem sedan aldrig deras mjölk, eller mjukt bröd 

 som de snart åto garna, forrån efter något lydnads 

 bevis, eller då de kommo till mig vid blåsningen 

 i krutmåttet. 



En månad gamla hade jag vånjt dem att föl- 

 ja mig långt utåt landsvågen och att icke skygga 

 for folk, hastar, oxar eller vagnar. Min stora 

 «rapphonshund förskräckte dem något ånnu, i syn- 

 nerhet vid hastigt tillspringande. 



Den 2 9:de promenerade lag i ett stort fråm- 

 ; mande sällskap, till Vångsjon, en knapp fjer- 

 « dingsvåg ifrån gården. Under vågen, i synnerhet 



