214 



genom skogen, hoilo de sma Elgarne sig tått efter 

 mig. Sedan jag kommit till sjon , vid en lång- 

 grund strand, med sandbotten, satte jag mig i en 

 båt och lockade Hon«kaIfven ut i vattnet; då den 

 ej mera räckte bottnen, började den skrika, men 

 följde efter båten, som jag svajade till lands. Han- 

 kalfven simmade en större lof utan fruktan. De 

 skakade ' sig val då de kommit ur vattnet, och 

 blefvo snart torra i solskenet. Denna första log. 

 ning bekom dem ganska val. De åto sedan mec 

 båsta smak, och fröjdade sig mycket framfor osi 

 på hemvågen. Vid hemkomsten sofvo de långe 

 vid mina fötter. Då aftonmåltiden var serverad 

 ville jag smyga mig ifrån dem, men de hafva der 

 aldrafinaste horsel; for att komma ifrån dem, låi 

 jag Gossen gifva dem deras mjolk, men de hordc 

 min rost vid bordet , hvaifor de hoppade in i 

 forstugan och gnällde vid Salsdorren. Sållskape 

 bad att jag skulle låta slappa in dem; sä snart dor 

 ren öppnades skyndade de till min stol; jag ga 

 dem bröd, och, ehuru garna de åto det, var be 

 synnerligt, att de icke togo mot det af någon an 

 nans hand. 



Den i:sta Juli hånde, att de blefvo skråmd( 

 af en Svinskock, han flojade ofver en hog gårds 

 gård, hon kröp intill mig det nårmsta hon kunde 

 Det svåraste vid deras uppfostran var att få deiT 

 ifrån sin naturliga räddhåga, hvarfor jag tidigl 

 blottställde dem for åtskilligt buller, under prome 

 naderna vid starka skogsrop, harskramlor och skott 

 tått invid öronen, och hemma, vid dånet af pu 

 kor. Barn, hundar och i synnerhet svin injagade 

 hos dem ånnu en fruktan, som sluteligen vande 

 sig till vrede. De åto redan hvar sin hel kaka 

 bröd och började åta renmåssa, laf och ormbunka 

 samt alla slags blomster och lof nu åfveu af bjork 



