220 



och ville icke gä fram, ehuru Gossen visade åem 

 brödet. Denna ofning gick båttre och såmre anda till 

 Den 3:d)e September, då hånde, under det 

 att jag och Gossen körde dem utåt vågen, att en 

 bonde mötte oss med ett par hastar, som blefvo 

 så rådda att de sprungo af vågen 5fver diket, dei 

 bonden föll ut, och med vagnen, ifrån hvilken 

 de snart skiljde sig, och skenade bort, hvarvid 

 Hlgarne blefvo skygga, i synnerhet förbi den lar. 

 mande bonden med hviftande piskan i diket, och 

 okade sitt lopp allt mer och mer, men hoUo vå- 

 gen. Som det bar utfor en backe, såg jag att vi 

 ej skulle förmå hejda dem; jag sade åt Gossen 

 '^slåpp icke!" men han foU i ögonblicket och 

 trodde sig derigenom ursågtad. Når jag blef en- 

 sam i tommarne började de att skena, då jag 

 genast fällde mig ned i sittande ställning, men 

 släppte ej tömmarna, emedan en grind mötte och 

 jag fruktade mindre min fara ån att lemna dem 

 en oofvervinnerlig ovana. De släpade mig pa 

 det sattet hastigt ofver 50 famnar på slåta vå- 

 gen utan att jag kunde få något fotfäste, jag tänk- 

 te på råd, i fall de hoppat ofver grinden, men de 

 stadnade mot den trötte och darrande; jag talte till 

 dem utan att hyarken smeka eller strafJa dem , me- 

 dan Gossen hann fram, att öppna grinden, då exer- 

 cisen fortsattes, och, sedan de gått ett långt stycke 

 beskedligt, tog jag af dera tommarne, gaf dem 

 bråd och ledde dem till vatten, der jag åfven tog 

 af dem grimmorna. Jag tillåt dem blott en liten 

 stund vara i vattnet, gick längre bort, hvarvid 

 de fåljde efteråt; men så snart jag vande hemåt, 

 ehuru genom en dem obekant omvåg, visste de 

 det, och sprungo framföre, dock så, att de alltid 

 hade mig i sigte. Som jag då erfarit deras oför- 

 modade styrka;, låt jag göra goda kapsoner, och 



