222 



få tam afvel, h vilken jag tånkte skulle ersatta 

 min möda; men svekfulla åro de flesta forslagér 

 pa framtiden, och, såsom hade något vidrigt anat 

 mig, förmanade |ag icke allenast Gossen, utan åf- 

 ven mitt gårdsfolk att framförallt akta mina El- 

 gar under min frånvaro. 



Den go tidigt om morgonen, vid min afresa , 

 kunde jag ej underlåta att smeka mina små kåra 

 Fdgar, de slickade mig i ansigtet och på händer- 

 na och gnällde efter vanligheten då de ej fingo 

 följa mig. 



Den 8'<^e October, vid min hemkomst, fann 

 jag Kokalfven sjuk. Elgen moite mig. Lilla kon 

 steg opp, men föll genast omkull. Jag satte mig 

 vid henne, hon lade sitt hufvud på mitt knå, 

 men luktade redan illa och smakade hvarken bröd 

 eller mjolk. Berättelsen blef följande: dagen da 

 jag reste, åto de nästan intet utan gingo och sökte 

 mig gnällande. De insläpptes i mina rum der de 

 nosade långe på mina kläder och tröstades sluteli- 

 gen med mjolk och bröd. Dagen derefter tycktes 

 de åfven sakna mig och ville ej gå från gården. 

 Råg kastades på den loge der de först bodde. De 

 sågo luckorna öppna, hoppade in medan folket åt 

 middag och, innan Gossen kunde hinna fösa ut 

 dem, hade de åtit råg, hvaraf de, mot aftonen, 

 begge mådde illa. Lilla Oxen blef dagen derpå 

 frisk igen, men Kon allt mer och mer sjuk. Ett 

 Tobaks- klistir genast, hade kan?kej frälst henne. 

 Jag förde ned i hennes hals en bit skålspåck på en 

 klykig qvist och använde all min veterinär-kun- 

 skap forgåfves; hennes tarmar, efter förra sjukdo- 

 men ömtåligare ån hans, emotstodo intet den i dem 

 svallande rågen och voro på flere stållen son. 

 dersprångds, hvilket jag fann då jag låt dissekera 



