223 



henne samma dag, den I5:(le, då hon dog, nåra 5 

 månader gammal. Icke något kreatur har varit mig 

 så tillgifvet. 



Lilla Elgoxen syntes långe sakna sin tvilling- 

 syster och vårdades, efter hennes dod, mindre om- 

 sorgfullt. Hans mjolkgif minskades, han fick der- 

 emot välling och sluteligen årtmjol i vatten, valla- 

 des nästan beständigt i skogen, kom hem då han 

 hörde måltidsklockan, leddes i grimma och reds 

 af Gossen; men lydde helst min rost och visade 

 mig beständigt största tillgifvenheten. Vid första 

 föret spände jag honom for en kälke med starka 

 fimmerstänger, han var intet rädd for kaiken, men 

 ville icke gå längre ån jag gick förut; han lydde 

 tygeln, men aktade intet piskan; hans tha. hår och 

 tjocka hud fredade honom från svedan af smällen. 

 Med tagelpiska ville jag icke göra honom ful, och 

 nändes jag icke slå honom då han var så lydig 

 och kårlig, att han följde efter hvart helst jag åkte 

 förut bakpå en släda. Således ofvade jag honom 

 ofta; men när han icke såg mig förut, var det 

 omöjligt att tvinga honom ur stället. Man fastade 

 en sporre vid ändan af en käpp, att sticka honom, 

 hvilket lyckades bättre, men han var vid elakt lyn- 

 ne och mycket trög anspänd for släda hela första 

 vintren. Gossen kunde rida honom med sadel, kapp- 

 son och sporrar, och, som Elgen är ganska om 

 om vekryggen, gick han väl undan då Gossen tryckte 

 honom med handen bakom sadeln; likväl skrek han 

 oupphörligt då Gossen red honom. Detta late blef nu 

 mycket starkt, så att det, i lu^nt väder, kunde hå- 

 ras hela fjerdingsvägen men forblef alltid likast ljudet 

 ur en tråd-trurapet. 1795 , hela vintren , vallades haq^ 



