337 



Mot slutet af mänaclen var jag i Stockholm, 

 Det hånde att Gossen ej fick Elgen ur skogen, ehura 

 han hörde middagsklockan. Han stod orörlig på ett 

 berg och drog vader; formodeligen hade någon Elg 

 gått fram der; men så långesedan att han ej fick säkert 

 slag. Gossen gick hem och beklagade sig. En min van 

 iann det råd, att taga på sig den mörkgrå ofverråck 

 jag vanligt brukade under Elgens ofningar och följ- 

 de Gossen. Elgen stod qvar på samma ställe tills 

 han trodde det var jag. Men då han fick se det 

 främmande ansigtet ville han stångas. Bröd bjods 

 honom; han tog det icke ur handen, men då brö- 

 det sattes i uppslaget tog han det och åt under 

 det han mycket nosade på surtuten. Min van tog 

 det kloka råd att icke visa ansigtet utan vande 

 ryggen till och sprang hem. Elgen följde med, an- 

 da in i sitt stall, hela vågen förledd af surtuten. 



Som 3$ år gammal var Elgen 12 qvarter i§ 

 tum; han hade således på detta halfva år blott vu- 

 xit 2^ tum i höjden; men han var nu ganska grof- 

 lemmad och tjock, i synnerhet ofver framdelen. Han 

 bibehöll for ofrigt alltid utseendet som vid 3 må- 

 naders ålder; men med okade dimensioner i for- 

 hållandet till höjden. Han gick nu ganska besked- 

 ligt under sadel. Ar 1797, om vintren, låt han 

 åfven val kora sig anspånd så val i Lokor som i 

 vanlig Sele. På glansk is gick han varligt. Ingen 

 möda hade varit att sko honom, ty både jag och 

 Gossen kunde hålla upp hans fötter, utom i Sep- 

 tember, då han var minst lydig och stundom ond; 

 men kunde åfven dä tyglas och ridas, Anspånd 

 for sl^da var han alltid något tr5g bort; men pl 

 hemvågen vågade jag ickC; åka så fort som han 

 kunde trafva. På sjoame, vid godt vågelag, for- 

 togs min andedrågt och på landsvågarne var jag i 

 •våda vid minsta grop eller hinder for medarne. 



