228 



Det ledsammaste vaif, att yra hastar som mötte ho« 

 nom icke kunde styras eller hållas. Om jag varit 

 pojkaktig, skulle det roat mig att se, huru fort 

 bonderne kommo ur vågen. Jag erfor mången gång, 

 att ingen hast kan skena så fort som Elgen traf- 

 vade. Under loppet smällde låttklofvarne. Denna 

 vinter skenade han åfven sjelf 2 gånger: Första 

 gången hade jag kort honom bort 2 mil, på hem- 

 vågen trafvade han starkt och längtade hem. Vid 

 Gottrora Kyrkby, der han ofta var van att hvila, 

 band jag honom och gick in att tala vid min gode 

 granne. Det var mycket kallt och Gossen gick it^ 

 att varma sig. Hvad som under tiden skrämde 

 Elgen, fick jag e) veta; men innan jag hann ut 

 på trappan, hade han slitit af det tjocka grimskaf- 

 tet; i grinden stod slådan qvar oskadd, ty lyckligt 

 hade de begge fimmerstångerna gått af och Elgen såg 

 jag ett par hundra famnar på hemvågen. Jag blå- 

 ste i krutmåttet, han stadnade genast; jag lockade 

 honom, han kom tillbaka, och med ett par lånta 

 fimmerstånger körde jag sagta hem. Andra gången 

 red Gossen hem med posten. Min hustru kom 

 åkande i en Räck fort efter honom på gardet. Det 

 var månljust, Elgen blefrådd och Gossen hade icke 

 kapson-betslet. Besynnerligt att Gossen kunde hålla 

 sig qvar i sadlen, så fasligt det gick ofver gur- 

 tlarne opp sill skogen, der Elgen saktade loppet. 

 Gossen tog sig fast i första qvist ofver sitt hufvud 

 och släppte Elgen undan sig; som, så snart han 

 saknade ryttarn, började skrika och stadnade. Gos- 

 sen hängde i tallen, lockade Elgen som kom, då 

 Gossen fällde sig ned pä honom och red till ha- 

 starne, som stodo for räcken. Vid skenandet, el- 

 ler kanske jag blott borde kalla det Elgens galopp, 

 slog han begge framfottren emellan bakfottren, 

 som, så fort ögat kunde följa, kastades framom, 6 

 alnar i hvart skutt, märkta i snöa. 



