229 



Under starkaste kola, eller då det var sådant 

 urväder, att Gossen ej kunde vara i skogen, låg 

 Elgen helst manfor mitt kammarfönster och trifdes 

 alltid bast utan tak. Elgen lägger sig ganska lång* 

 samt och alltid på det sått, att han först stiger ut 

 med bakbenen, faller sedan på framknåna, lägger 

 det ena frambenet under sig och kastar sig slutli- 

 gen omkull på den sidan, så alt foten synes ut- 

 om; han faller tungt och gor dervid mycket bul- 

 ler på ett golf. Han ligger oftast med 3 ben un- 

 der sig och det 4:de draget nåra intill buken; un« 

 derstundom sträcker han båda bakbenen rakt ifrån 

 sig och ganska sällan åfven frambenen , då han 

 iigoer med hela kroppen och åfven med hufvudet 

 alldeles på sida. Sistnämnde ställning tar han al- 

 drig forrån han legat ganska långe och sträcker da 

 benen mycket ifrån sig, öppnande åfven klofvarne. 

 Sedan han lagt sig, stånkar han och somnar ej 

 snart. Han^ sofver mest på högra sidan, stödjande 

 hufvudet på nosen, antingen mot marken, mot 

 benet eller på sidan. Han drömmer, fastån sällan, 

 rår då nosen och sparkar med bakföttren. En end^a 

 gång hörde jag honom låta i sömnen. Elgen sti- 

 ger opp på det sått, att han först kommer på knå, 

 slår sedan högra framfoten for sig och reser sig pä 

 de ofriga alltid fortare ån han lägger sig. Han 

 sträcker sedan val ut benen, höjer ryggen och klif- 

 ver några steg med raka ben; rifver sig sedan pä. 

 nosen med bakfoten, nyser, frustar och skakar sig 

 häftigt, likt hästen, jäspar, hvarvid tungan något 

 utsträckes, samt ruskar på hufvudet, hvarvid de 

 långa öronen klappa mycket. 



