332 



It lika ovorlig. De nosaJe se(3an långe pl Jivar- 

 an, blefvo snart bekanta och åto blåkål, fårskt sy- 

 renlof och renmåssa ur samma hog. Men > emedan 

 hon var obeskriHigt rådd och vild, vågade ja^ ej 

 slappa ut henne forrån hon varit 6 veckor jemte 

 honom. Han leddes då ur stallet undan for henne; 

 men så snart hon kom ut, ville hon fly. Hon 

 hoppade ofver staketet och jag hade förlorat hen- 

 ne, om jag ej haft mina raska drängar i bered» 

 skåp, som genast fångade henne. Når han togs 

 ifrån henne, var hon åfven otrostlig, h vårföre de 

 båda måste födas inne, som bief mycket kost- 

 samt. De åto opp stora skiften af fårsk klofver 

 och vicker och deras nu fullvuxne vårdare hann 

 ei ensam berga och hemföra allr hvad som åtgick 

 och gifva dem så ofta och litet hvar gång, att in- 

 genting skulle komma ofortårdt i gödseln. 



Jag förutsåg tidigt det stora forråd, som for- 

 drades till vintren: låt derfore bryta flere hun- 

 drade kårfvar asplof och samla en betydlig mångd 

 renmåssa. Dessutom åtgick, oberåknadt, flere lass 

 yofvor, kålblad och trågårds-afskråden , 20 tunnor 

 potåter, 6 t:nor gröpt hafra, 2 lass det finaste 

 blomsterho och 3 lass vickerhalm ofver vintren; 

 en myckenhet hvethalm användes till strö, och det 

 fordrades största flit att hålla dem snygga. Det 

 besvärligaste af allt var vattningen, ty når den 

 fårska födan minskades och upphörde, drucko de 

 såtals flere gånger i dygnet. En stark grind gjor- 

 des for hennes spilt, som var stångdt så ofta 

 porten öppnades. Insupande jord fördes under 

 stallet; af deras myckna skarpa urin fick den ett 

 märkligt varde. Deras gödsel svarade icke mot 

 deras ymniga föda; men de åkrar, på hvilka den 

 IJtfordes, såfvo långe starkare skörd, ån de hvil- 

 ka 



