235 



på porfen innan jag kom in, då han ej gaf sig tid 

 att åta bröd, som jag medförde, utan lade sitt huf- 

 vud på mina axlar, slickade mitt ansigte, sökte 

 betyga sin kårlek och glådje, och når jag gick 

 bort, skrek oupphörligt, så långe vi kunde hora 

 honom: andra gången i sällskap med Baron RÅ- 

 LA.MB, då jag närande, att tillräckligt sand borde 

 foras på hans gård, som endast kunnat valjas 

 å lågland mark. Elgen hade nu alns långa, 

 vackra horn, var nåra 14 qvarter till vekryggen, 

 och ifrån plattklofven till högsta hornspetsen tulla 

 6 alnar, då han ho)de hufvudet. Han betygade 

 mig denna sista gång lika trofast tillgifvenhet, 

 ehuru han, på mer ån 2:ne år, icke sett mig. 



Han gjorde de Kongliga någon gång ett ögon- 

 blicks nöje, då han simmade, åfven med sin vår- 

 dare på ryggen, och då han reds ofver högt håll- 

 ne stånger; men han blef allt mer och mer lat 

 under sadeln. 



Han trampade opp sin blota gård, sonk ned 

 i en håla med bakbenen och försträckte sig slutli- 

 gen i fåfångt arbete att derur hjelpa sin tunga 

 kropp ; Når vårdaren tillkom med folk var hans 

 råddning forsen. Han dog 1803 den i5:de Julii, 

 således 9jLr och nåra 2 månader gammal. Vid 

 .öppnandet fanns blod mellan hull och skinn och- 

 hans oxeltånder något fornotta. Förmodligen hin- 

 ner Elgen ej högre ålder ån Renen, Hjorten eller 

 Geten omkring 15 år. 



I PoNTOPPiDANS Norriges Natural-Historia 



: 2:dra Del. finnes en felfri ritning af Elgen. I be- 



skrifningen anfores att af Elgklofven gores ringat 



som hålles får vara goda mot kramp och \fallande- 



