2^6 



sot. Att Elgen skall plägas deraf och bota sig 

 nied att rifva sig bakom örat. 



I Prof. QuENSELs Zoologi år ritningen gan- 

 ska vacker och felfri, så når som på hornen, hvilka 

 mer likna Kronhjortens. I Krynitz Encyclopodi, 

 på Tyska, beskrifves Elgen bokstafligt efter Nord- 

 holm och Orrelius. Der anfores dessutom, att 

 Vielfrassen skall vara Elgens värsta fiende, och 

 vidlyftigt åmne år Elgens xfallandesot, samt hur haa 

 botar sig, genom rifning bakom örat, tills blodet rinner. 



I Jablonskis Vetenfekaps-Lexicon uppråknas 

 blott de stållen i Norden och på Canada, der El- 

 gar finnas, och utgör sedan Historien om deras fal- 

 landesot hela artikeln. 



Doct. Wallentini, i sitt Museum, håller 

 detta for en Fabel. I stora Franska Encyclope- 

 dien anfores, af Perrault, en kort beskrifning 

 på en Elghona. Hår talas åfven om Elgarnes 

 epilepsi och om sattet huru de bota sig; men han 

 tror icke, att de kunna fora bakfoten till örat, i 

 brist af nog smidighet i bakbenets leder. 



u^nm. De åga visst denna smidighet i lårle- 

 den. De kraspa sig ofta vid öronen ; men oftast 

 på nosen, hvarefter de prusta mycket. Derfor kan 

 man likvål anse den vid alla Elgbeskrifningar fö- 

 rekommande historien om fallandesot for en dikt. 

 Åtminstone har jag hvarken hos vilda eller tama 

 Elgar dertill funnit minsta anledning. 



I en Dictionnaire de Chcisse d Paris 1749 nam- 

 nes, att Elgen svårligen kan fållas med kula; 

 emedan han dertill har for tått hår och tjock hud; 

 alt han sårad rusar på skytten, tar honom på hor- 

 nen och trampar honom till döds. 



Anm. Jag har på 48 steg, med hagelbössa 

 skutit passkulan tvårt igenom en skon vild Elg- 

 oxe, kulan gick in helt nåra bakom vänstra for- 



