39? 



hallanJe, skulle ge alHeles samma föreningar, som 

 dem vi förut lårt kanna, hvilket synes afgorande 

 tala for idéen om sura dubbelsalier. 



VII. Några observationer vid beredning 

 af blodlutssalter af Berlinerblått. 



Om berlinerblått, sådant det fås i handel, di» 

 gereras med caustikt kali i ofverskott o<;h lu- 

 ten sedan afdunstas, så återstår sluteligen en brun 

 smorjig vätska, som icke mer vill anskjuta utan 

 efflorescerar. Den jernoxid som återstår efter utlut- 

 ning, mörknar der han kommer i beröring med luf- 

 ten. Det efRorescerande saltet, måttadt med ättik- 

 syra och fålldt med alkohol, ger en grön massa, 

 som löser sig i vatten med mörkgrön fårg och an- 

 skjuter under afsvalning eller under fortfarande af- 

 dunstning i gröngrå fjåll. Man kan ej erhäll-a det 

 i andra kristaller. Lågges det anskjutna att afdrypa 

 på sugpapper, så färgar sig detta deraf först grönt 

 och sedan brunt, och både saltet och uppläsningen 

 förlora efter hand den gröna fårgen och blifva bru- 

 na i luften om de icke intorkas. Jag har analyse- 

 rat det gröngrå fjälliga saltet efter full fatiscering 

 och funnit det så nåra lika sammansatt med det gula 

 kristalliserade, att jag deraf ingen ting kunde sluta 

 till någon skiljaktighet från det rena blodlutssaltet, 



Alla dessa egenheter hårrora från en serskilt mo- 

 dification af cyanogene, som finnes i detta salt. Om 

 det ofta upplöses och åter långsamt afdunstas så un- 

 dergår det en sonderdelning hvarvid ett grönt pul- 

 ver uttålles och slutligen blir det återstående sådant, 

 att det kan fås att anskjuta. Båsta sattet att rena 

 detta salt, år att låta det val fatiscera och sedan in- 

 packa det i en degel, som kan vål betackas och 

 upphetta det så långe det ger ångor som lukta am- 

 moniak. Efter återupplosning fås det rena blod- 



