48 



till större delen oförändradt utkristalliserande 

 ioduren, slutligen små gula kristaller, som inne- 

 höllo både brom och iod, men deras mängd var 

 allt för ringa att en qvantitativ undersökning af 

 dem kunde anslälles. 



Tenniodur ammoniak år väl redan förut beskrif- 

 ven, men då det syntes mig ovisst, huruvida verkli- 

 gen ren iodur af Rammelsbep.g använd ts till dess 

 beredning, ansåg jag mig böra deraf företaga en 

 särskild undersökning, som emecllertid endast be- 

 kräftade den af honom uppgifna sammansättnin- 

 gen: SnI + 2NM 3 . 



Tenniodid, SnO 2 . Bästa methoden för iodidens 

 framställande är utan tvifvel den, redan i det 

 föregående tillräckligt o mördade, genom omedel- 

 bar sammansmältning af beståndsdelarne och lin- 

 drig upphettning af den der vid erhållna massan, 

 då den bildar ett vackert, mönjerödt sublimat 

 af glänsande, genomskinliga nålar. Bildad på 

 våta vägen genom upphettning af beståndsde- 

 larne tillsammans med vatten, genom lösning af 

 tennoxidhydrat i iodvätesyra, eller genom afdunst- 

 ning i öppen luft af en sur lösning af ioduren, 

 har den vanligen en blekare, nästan gul färg, 

 som dock oftast till en del synes härröra af un- 

 der afdunstningen samtidigt utfällda spår af oxid. 

 Såsom är nämndt bildas den äfven vid tillsatts 

 af iod i öfverskott till en koncentrerad tennchlorur- 

 lösning, och i detta fall kristalliserar den oftare 

 med bibehållande af sin utmärkande röda färg. 

 Den rena iodiden smälter vid omkring 

 + 120 — 130°, kokar vid omkring + 260°, men 

 öfvergår vida förr till en vackert rödgul gas, hvars 

 lukt erinrar om bromidens. Upphettad i öppen 

 luft förllygtigas den till en del under frigörande 



af 



