51 



efllorescens på kärlets väggar, till en början i 

 nästan rent tillstånd, men småningom med allt 

 större halt af den alkaliska ioduren. Ännu min- 

 dre kunde med några andra iodmetaller den ön- 

 skade föreningen erhållas. 



Tenniodidammoniak. Då tenniodid. mättas med 

 torr ammoniakgas, förlorar den efterhand sin röda 

 färg och öfvergår småningom, under ej obetydlig 

 värmeutveekling, till en vackert ljusgul substans, 

 som, fullständigt mättad, luktar starkt af i öf- 

 verskott varande ammoniak, men hvarifrån den 

 genom lindrig uppvärmning, eller bäst öfver 

 svafvelsyra, lätt kan befrias. Endast på detta 

 sätt, efter öfvermättning reducerad till konstant 

 vigt, synes den med säkerhet kunna erhållas af 

 en ej varierande ammoniakhalt. 



Det sålunda framställda ämnet, som i luften 

 synes vara temligen beständigt, sönderdelas genast 

 och fullständigt af så väl varmt som kallt vat- 

 ten, och lösningen reagerar starkt alkaliskt. 



Redan detta förhållande antyder, att en mer 

 än vanlig mängd ammoniak, eller åtminstone öf- 

 ver 2 seqviv. , i föreningen ingår, hvarjemte äfven 

 af den betydliga vigttillökningen vid ämnets be- 

 redning detsamma göres sannolikt. Så erhöll 

 t. ex., vid ett af de försök jag anställde, 1,544 

 grm SnS 2 , vid behandling med Ak, en tillök- 

 ning i vigt af 0,362 grm, eller ända till 18,50 pro- 

 cent, tydligen allt för mycket för att kunna 

 motsvara 2 aeqviv. Ak på en Eeqviv. iodid, då 

 dertill erfordras blott 9,79 procent, men dere- 

 mot ganska nära de för 4 aeqviv. erforderliga 17,89. 



Analysen af ämnet gaf ej mindre skäl för 

 antagandet af denna höga ammoniakhalt. 



1) 0,683 grm förening vid + 50° ifrån 0,710 redu- 

 cerad till konstant vigt, lemnade, efter digerering 



