113 



betrakta som helt egna arter, men h vilka i de 

 flesta fall tillhöra slägten, som ock hafva närstå- 

 ende representanter i andra länder. Dessa kunde 

 man anse vara sådane, som möjligen först upp- 

 trädt på öarne och nu mest afvikit från sin ur- 

 sprunglighet. Till detta slag kunna räknas: 



Panicum multiculmum. 

 Amphochaeta exaltata. 

 Stipa rostrata. 

 Aristidae sp. 5. 

 Trichoneura Hookeri. 

 Mariscus cornutus. 

 Epidendrum spicatum. 

 Peperomise sp. 5. 

 Alternantherae sp. 3. 

 Telantheraa sp. 8. 

 Froelichiae sp. 1. 

 Lorenteae sp. 3. 

 Erigerontis sp. 2. 

 Desmocephalum inelegans. 

 Microcoecia repens. 

 Wedelia tenuicaulis. 



Jsegeriae sp. 2. 

 Scalesiae sp. 10. 

 Trigonopteri sp. 1. 

 Macroese sp. 1. 

 Lecocarpus pinnatifidus. 

 Chrysanthelli sp. 2. 

 Borreriae sp. 10. 

 Varroniae sp. 9. 

 Tournefortiae sp. 5. 

 Sarcanthi sp. 1. 

 Galapagoae sp. 2. 

 Ipomaea? sp. 4. 

 Visci sp. 3. 

 Passiflorae sp. 3. 

 Abutilonis sp. 2. 

 Polygalse sp. 4. 



O. s. v. 



Såsom ett ytterligare stöd för hvad här blif- 

 vit anförclt kan ock dessa växters nuvarande ut- 

 bredning på öarne gälla. Man tinner nemligen, 

 att de, h vilka tillhöra det första slaget, vanligen 

 nu intaga de lägre regionerna; att de af det 

 andra, som tydligen visa sig något mera af- 

 vikande, företrädesvis förekomma i de medler- 

 sta nejderna; medan de, hvilka höra till det 

 tredje, d. ä. de mest egendomliga och mest skilj— 

 da arterna, jemväl finnas på de högst be- 

 lägna bergen och slätterna. Naturligt är, att 

 detta endast kan sägas gälla i allmänhet, emedan 

 det är tydligt, dels att växternas egen natur, ar- 

 ten af deras frön o. s. v.', dels att lokalernas be- 

 skaffenhet skall inverka i högsta grad hindrande 

 K. V. Åkad. Handl. 1853. 8 



