i4<5 



jjiodukterna af vinsyra och dnifsyra, hvilka han 

 funnit vara alldeles de samma, och huTvudsakli- 

 gast beslå i vidbränd vinsjra och i ilLliksyra sA 

 koncentrerad, att den är nära att kristallisera. 



Da jag å ena sidan besannat Pelouze's upp- 

 gift, att drufsyra och vinsyra verkligen gifva sam- 

 ma produkter i torr distillation, så har jag likväl 

 u den andra sidan icke med honom erhållit lika 

 resultat i afseende på den till myckenheten öm- 

 nigaste beståndsdelen, h vilken Pelouze betraktade 

 såsom koncentrerad ättiksyra på grund af dess lukt. 

 Den innehåller visserligen ättiksyra, men dess 

 hufvudsakligaste del aren ny, förut obekant, flyg- 

 tig syra, som jag vill kalla vidbränd Drufsyra, 

 acidum pyruvicum, hänt3'^dande i det latinska 

 namnet på modersyrans urs})rung från vindruf- 

 van, Uva *). 



Fatiscerad drufsyia dislillerades i en tubu- 

 lerad glasretort, ställd i ett sandkapell, hvars het- 

 ta genom dragets reglering kunde behållas på en 

 nära oförändeilig punkt. Massan begynte gifva 

 ett vattenklart distillat af en skarp sur smak och 

 lukt af ättiksyra; efter hand kom den i smält- 

 ning, blef grå och begynte pösa, så alt den var 

 nära att uppstiga i halsen. Då uttogs tubulatu- 

 rens piopp, hvarefter massan omrördes med en 

 ten af platina, som med lätthet bragte den att 

 sammanfalla. Detta behöfde stundtals förnyas. 

 Utan delta försigtighetsmålt går distillation yt- 

 terst långsamt, och den pösta massan sätter sig 

 hel och hållen i retortens öfre del, under det den 

 nedre är alldeles tom. En ständigt fortfarande 



'') Några hafva kallat drufsyra acidum racemicum af 

 racemus, klase, hvilket likväl synts nii^ mindre väl 

 härledt. 



