i53 



let kokas och sedan afdunstas. Det lyckas säkrast 

 då afdunstiiiiigeii sker i väi ine, men inlriifFar äf- 

 vcji genom frivillig afdiinstning, om förvandlingen 

 lör sig gått riktigt under kokningen. Hos några, 

 t. ex. de alkaliska joidarternas saiter, uppkommer 

 den af en ganska lindrig uppvärmning, och det 

 ar mig icke bekant, att saltet sedan kan återCöras 

 från den gummilika till den kristalliniska modi- 

 likationen. En i kokning mättad solution af ett salt 

 i sin kristalliniska modifikation anskjuter under 

 afsvalning åter i de flesta fall, så att det till eii 

 fullständig öfvergång beslämdt fordras, att lösnin- 

 gen som uppvärmes, skall vara något utspädd. De 

 tona sakerna af båda modifikationerna tåla icke 

 en högre tenij)cratur utan att gulna. Många gul- 

 na vid +60°, andra vid -fioo", flera tåla denna 

 temperatur; men vid 120" gulna alla. De få der- 

 vid. en citrongul färg, som vid högre temperatur 

 blir vackert orangegul. Denna förändring är af 

 samma slag som den, hvilken den vattenhalliga 

 syran af värmet undergår, med den skillnad, att 

 den med en så svag basis som vatten, blir vida 

 fullständigare. Af koncentrerad svafvelsyra sön- 

 derdelas denna syras tona saiter trögt. Blandnin- 

 gen uppvärmei" sig föga eller intet. Uppvärmes 

 den lindrigt, så får den en stickande sur lukt, 

 som liknar den af en m3^cket utspädd saltsyre- 

 gas. Distilleras den i vattenbad, så öfvergår li- 

 tet oförändrad vidbränd drufsyra, men långt in- 

 nan massan hunnit vattnets kokpunkt, är den 

 svartbrun, och syran till största delen förstörd. 

 Sker distillation på sandbad så länge någonting 

 går öfver, så får man en blandning af ättiksyra 

 och vidbränd drufs^na, och den saltartade åter- 

 stoden lemnar vid upplösning en svart massa, 

 hvilkeu är af lika natur med den, som ulcrslår 



