i64 



först genomgär, är blyfri, men tvältvattnet grum- 

 las af luftens kolsyra. Det upplösta är dock gan- 

 ska ringa. Det erhållna saltet måste torkas öfver 

 svafvelsyra, för att ej kolsyras. Saltet analysera- 

 des genom bränning, h varunder det bortgående 

 hade en stark lukt af urin efter rottor, hvilken 

 länge kändes i rummet. Saltets sammansättning 

 befanns vara Pb^pU+H. 



Vismutsaltet. Glödgad och slammad vismut- 

 oxid löses långsamt i vidbränd drufsyra. Man 

 får en förening, som intorkad blir en &Qg syrup, 

 smakande likt vismutsaltet. Den grumlas icke vid 

 upplösning i vatten och fälles icke hvarken af 

 taustika eller kolsyrade aikalier, men väl af svaf- 

 velbundet väte. 



JJranoxidsaltet är lösligt i vatten, och är 

 särdeles vackert gult. 



Kopparoxids altet. Om kolsjnad kopparoxid 

 blandas till syran, så upplöses den med stark 

 fräsuing till en giön vätska, som, då den efter 

 hand upptager mera, afsätter det neutrala saltet 

 i en seladongrön pulveiformig fällning. Moder- 

 luten intorkar till ett klart grönt gummi, som är 

 ett surt salt, hvilket vid återupplösning i vatten 

 sönderdelas. 



Det neutrala saltet fås äfven, då en större kri- 

 stall af svafvelsyrad kopparoxid inställes i en lös- 

 ning af natronsaket, da massan efter hand tjock- 

 nar af en nära hvit fällning, som bildas. Detta 

 salt är ganska tröglöst i vatten och kan derföre 

 utan stor förlust uttvättas. Efter torkning, ulan 

 användande af värme, är det nära hvitt '•'), men 



') Orsaken till färgens olikhet efter olika beredningsme- 

 thod synes endast ligga i fördelningen, på samma sätt 

 som t. ex. pulver af den blå svafvelsyrade koppar- 

 oxiden, eller af den gröna jernvitriolen, av hvitt. 



