siltVeioxitl, som tillsälles lill dess alt ett öfver- 

 skott tillkommit. Det nybildade saltet afsätter 

 sig genast i en kristalliniskt bladig massa, som 

 gör att allt slutligen blir en tjock massa. Sedan 

 syran synes vara mättad, tillblandas kokhett vat- 

 ten, till dess att allt salt är upplöst, silas kokhett 

 och lemnas alt svalna, ju långsammare ju bättre, 

 samt på elt mörkt ställe. SilfVei saltet anskjuter 

 då i stora, glänsande hvita fjäll, hvaraf massan 

 vanligen stelnar. Saltet kan äfven fås på det sätt, 

 att en mättad lösning af nalronsaltet blandas med 

 neutral salpetersyrad silfveroxid. Den fälles icke 

 genast, men om en stund är massan kristalliserad 

 tvertigenom. Modervätskan afskiljes, kristallerna 

 uiprässas och lösas i litet kokhett vatten och få 

 åter anskjuta. Jag har tyenne gånger försökt be- 

 reda saltet med kolsyrad silfveroxid, men båda 

 gångerna har händt, att en stor del af silfret blif- 

 vit reducerad, och det salt som ej förstördes, an- 

 sköt grågult, i en sammanhängande skorpa och 

 kunde ej fås rent, h vilket deremot aldrig inträf- 

 fade då den kolsyrefria oxiden användes. Silf- 

 versaltet, torkad t i mörkret öfver svafvelsyra, bil- 

 dar en massa af glänsande fjäll, ej olik boraxsy- 

 ra, men mera mjölkhvit. Det är lent för kän- 

 seln som talkpulver. Utsatt för solljuset blir det 

 lefverbrunt. Det innehåller intet kemiskt bundet 

 vatlen. Det tål att upphettas till +i 00° utan att 

 gulna eller eljest förändras. Saltet är temligen 

 svårlöst i kallt vatten, sä att den svalnade, till 

 o*^ afkylda lösningen håller obetydligt salt upp- 

 löst. Under afdunstning i värme afsätter den 

 småningom ett brunt pulver, men är ännu färg- 

 lös och ger då, under afsvalning, bladiga kristal- 

 ler af det rena saltet. Småningom blir vätskan 

 gul och ger då det gulaktiga, förändrade saltet. 



