21 I 



da ej kunde uppläckas af nugoii annan än den, 

 som vet alt det pläga !• su vara. På grund af det 

 anförda tjckcs nian med säkerhet kunna antaga, 

 att de kristalliserade salterna äro färglösa. 



Utom den metod till ytterjordens rening, 

 som finnes anförd i Berzeiii Lehrbuch der Che- 

 mie, har jag afven anviint en annan, sora här 

 skall omtalas. Sedan man med bernstenssjradt 

 salt och svafvelsyradt kali aflägsnat jernoxid och. 

 ceriumoxiduj, fälles lösningen med kaustikt kali 

 i öfverskoLt och digereras dermed någon tid. Det 

 till en del basiskt svafvelsyrade saltet glödgas 

 starkt, hvarvid en stor del af svafvelsyran utja- 

 gas, och återstoden, som vanligen är starkt färgad, 

 löses i utspädd chlorvätesyra eller salpetersjTa , 

 då små portioner ceriumoxid och manganoxid, sora 

 vid bränningen blifvit oxiderade, stadna olösta. 

 Den silade lösningen försättes derefter med salmiak 

 och fälles jemt med kolsyradt natron; den kol- 

 syrade ytterjorden tvättas och brännes åter samt 

 löses åler i svag syra, och denna operation om- 

 göres flere gånger, till dess vidare behandling ej 

 anses vara af nöden. Vill man rena ytterjorden 

 genom lösning i kolsyrad ammoniak, h varigenom 

 reningsprocessen utfaller dyrare, bör den förut va- 

 ra väl befriad från jern och cerium; emedan, i 

 annat fall, ytterjorden endast i ringa mängd lö- 

 ses. Man kan således ej digerera en jernoxidhal- 

 tig ytterjord med kolsyrad ammoniak, utan bör 

 fälla en lösning af renare ytterjord med ammo- 

 niaksaltet i stort öfverskott och inom kort tid 

 afskilja det olösta, i fall ej lösningen är mycket 

 utspädd. Vill man af den på ena eller andra 

 sättet renade ytterjorden erhålla jordarten ren och 

 vattenfri, sker det bäst och lättast genom glöd- 

 gning af det oxalsyrade eller salpelersyrade sal- 



