2^2 



trenne ungar, och förmodar att äggen varit i sam- 

 ma antal. Eraedlertid finnes härifrån en afvikel- 

 se som är anmärkningsvärd, och måste kallas en 

 monstrositet. Flera gånger iakttog jag nemligen, 

 att i honor, som lemnat cellen, en unge, redan 

 frigjord från sitt hylle, genom en strictur först af- 

 delades, sedan småningom fullkomligt skildes i 

 tvenne hälfter, h vilka sedermera hvar för sig på 

 samma sätt mångfaldigade sig, ända till ett antal 

 af mer än trettio {fig- 1 3 c). Huru långt den- 

 na otidigt började sjelfdelning kan gä, och hvad 

 dessa små djurdelars öde blifver, har jag väl al- 

 drig fått se; men utan tvifvel är det detta som 

 Lister beskrifver 1. c. p. 3^6 och aftecknar tab. 

 IL b 4' För honom, som ansåg honorna för un- 

 gar, blef detta utströmmande af en mängd små 

 mörka korn utan förklaring. 



Sedan modren afbördat sig sina ungar, sam- 

 mandrager hon sig allt mer och mer, hänger lu- 

 tande och liflöSj och tentaklerna nästan försvin- 

 na. Listers förträffliga observationer öfverty- 

 ga tillräckligt att hon verkligen försvinner ("ab- 

 sorberas" '*), och dermed öfverensstämma också 

 mina iakttagelser fullkomligt. Månne hon, efter 

 att hafva sammandragit sig till det yttersta, åter- 

 går in i cellen? — För h varje hona som utgår 

 förminskas tarmrörets utbredning i cellens öpp- 

 ning , sedan affluxen af näringsämnen ej mer är 

 stark. 



När ungen utkommit ur modrens kropp, bör- 

 jar den att simma omkring genom vibreringen af 



sina 



"*) L. c. p. 376. Han var fullkomligt öfvertygad, att 

 det var ungar han säg och kunde naturligtvis ej an- 

 nat än högligen förundra sig, att de efter att med 

 en så lång procedur hafva kommit ut i sitt element 

 ~ "absorberades." 



