'$9 
med tillåmpningen: deraf; Man känner visserligen 
den skillnad derutinnan som år emellan stenkol 
och vedbrånsle och emellan 1öf- och barrtråd, men 
hvad beståmd uppgift åger man om hvarje slags 
sårskilda förhållande till hvarandra? Man vet vål 
att björk och ahl, ek och bok hetta mer ån tall 
och gran, och åfven att desse sednare, men i Syn- 
nerhet sistnåmde trådslag, ehuru innehållande min- 
dre mångd kåda, åstadkomma en större lågas upp- 
flammande ; men man vet dock icke om de samme 
hetta mer ller mindre ån Alun-brannschifter, Kolm- 
och Stenkolsflis. 
; ' Skåligt ansågs likvål dessa sednare kunna gif- 
va en hetta vid pass lika så verksam som ved” 
brånslen i allmånhet, åtminstone vid gröfre vårm- 
nings- och sjudnings-anstalter; då dertill låmpas den 
hår ifrågavarande eldstads-inråttning; men huruvi- 
da den ock kunde vara tjenlig till tegel- och kalk- 
brånning, kunde icke beståmmas förut, igenom de 
obetydliga försök dem enskildta bemedlade perso- 
ner kunnat lika vål anstålla i smått. Af mycken 
vigt var säledes att nu genom större tillstållning 
utröna om denna slags eldstads inråttning till såm- 
re och trögt förbrånlige brånslens förbrukning, år 
ibland de: till sådane behof hittills upptåckte och 
kånde, verkeligen den som åstadkommer båsta ver- 
kan, döstar minst att bygga och underhålla i bruk- 
bart stånd, och som följakteligen i det hela medför 
lönande bebållning eller besparing på något annat 
mer eller mindre tillgångligt brånsle, hvilket man 
måste anskaffa för att till samma behof anvånda. 
För anförde orsakers skull iakttogs så godt man 
kunde en ungefårlig medelvåg uti eldstådernes stor- 
lek och antal, på det de måtte någorlunda beqvåmt 
kunna skört, och samfåldt Askadkeruna åsy ftad 
verkan, Tvungen af föreskrefne villkoret att vg 
