221 
början måste göras ungefårligt; man kånner ju 
knappt ånnu nog omståndligt det förmånligaste an- 
våndandet af stenkol och brånnkol, och af ved och 
torf, men fast mindre af Stenkols flis och alun- 
branuschiffer. Likvål må anses vara afojord sak, 
att med det "hår ifrågavarande svafvelhaluga brån- 
slet, blir en lågt uppstaplad tegelmassa skyndsam- 
mare igenombrånd, och det med mindre åtgång 
af brånsle i förhållande emot den större mycken- 
het deraf åtgår till en högre tegelmassas lika full- 
komliga igenombrånning. Troligt år dock att 
hvarken uti en lågre eller högre ugn, förmedelst i 
början af brånningen hållen svagare temperatur, öf- 
vergår phosphor och svafvel låttare till phosphor- 
och svafvel-syrlighet, och i sådant tillstånd till 
större delen förflyger, men vål att sedermera efter 
brånningen med vedbrånnsiet afsöndrar och för- 
skingrar de för teglet måst skadliga och dess var- 
aktighet förstörande particlarne.  Efterbrånningen 
med annat vegetabiliskt bränsle, ån ved, trådqvi- 
star och spånor såsom för exempel: med torf, tor- 
de åfven göra samma verkan. I bågge fall lår 
likvål förblifva nådigt, att, innan efterbrånningen 
börjas, förut gifva teglet hård brånning med det 
svafvelaktiga brånnslet; emedan det synes som ef- 
terbrånningen då först gör sin bästa verkan. Af 
stycken, tagne utan åtskillnad ibland teglen brånde 
i 3:dje försÖket, krossade och aflutade såsom bråndt 
alunschiffer, erhöllts vål något alunsalt, men dock 
ganska obetydligt jemnförelsevis mot den mångd af 
såmre salt, utbringat på lika sått från tegel bråndt , 
med alun-brannschiffern ensam, och utan att med 
vedbrånslet hafva undergått någon efterbrånning, 
I allmånhet förmårktes efter någon tids för- 
lopp utvittra ifrån teglen, brånde i detta 3:dje 
försök, mursalt till synbart större mångd, ån från 
