70 
kali, hvaraf den i värme öfvermättas och fram- 
bringar på detta sätt intet svafvelsyradt salt. 
Den är likväl fullkomligt lika sammansatt med 
vinsvafvelsyra och har samma mättningskapaci- 
tet. Deraf följer åter ostridigt, alt de enkla ato- 
merna deri äro sammanparade på ett annat sätt 
än i vinsvafvelsyran. LieziG har försökt ådaga- 
lägga, att dess atom, 1 stället för svafvelsyra, hål- 
ler undersvafvelsyra. Han bevisade det genom 
följande försök: isethionsyradt kali blandades med 
kalihydrat och afröktes ull torrhet, hvarefter det 
upphettades till dess att det organiska ämnet he- 
gynte förstöras. Då saltmassan upplöstes i vat- 
ten och behandlades med saltsyra i öfverskott, 
så utvecklades svafvelsyrlighet, särdeles då mas- 
san upphetltades. Det samma är händelsen med 
undersvafvelsyradt kali, och då det icke inträf- 
fade med vinsvafvelsyradt kali, så ansåg LiEBiG 
det för ett bevis att isethionsyran håller under- 
svafvelsyra. Men då således det återstående må- 
ste vara förenadt med den ena atomen syre, 
som svafvelsyran afgifvit, så föreställde han sig 
att, vid denna syras bildning, en dubbelatom 
väte i ethyloxiden förenas med en atom syre ur 
svafvelsyran, hvaraf uppkommer en oåtskiljelig för- 
ening af 1 at. vatten, 1 atom af en organisk 
kropp =C"H?O och i at. undersvafvelsyra. Denna 
syra skulle då hafva den från andra vattenbal- 
tiga syror afvikande egenskapen att, vid dess 
förening med baser, behålla vattnet, hvilket han 
vid en temperatur, som öfversteg 300, förgäf- 
ves försökte derifrån utjaga. Detta faktum sy- 
nes icke gynnande för den teoretiska åsigten. 
Vatten kan visst af salter qvarhållas vid en tem- 
peratur, som öfverstliger + 100; men detta för- 
hållande är sällsamt och gäller icke för alla de 
