104 
saltsyra, äfvensom i kaustikt kali. Kokas den 
med  kungsvalten, så angripes den: deraf trögt, 
den begynner snart sammanbaka, smälter på 
vätskans yta och utvecklar långsamt qväfoxidgas; 
efter mycket långvarig kokning upplöses den belt 
och hållet, om salpetersyrans qvantitet är tillräck- 
lig devtill, och fälles derur åter af vatten med 
vit färg, som dock, då den samlas på filtrum, 
blir blekt citrongul. Hvad jag här önskar må 
fästa de lemislens. uppmärksamhet, som hafva att 
bestämma - svafvelhalter i organiska föreningar, 
är, alt den vätska, hvarur del fällt sig, och hvar- 
med  sulfonaftaliden under flera dagar varit hål- 
len 1 kokande digestion, icke ger den ringaste 
fällning med chlorbarium. Kungsvatten har så- 
ledes endast den förmågan att omsätta sulfonaf- 
taliden till en svafvelhaltig kropp af annan sam- 
mansättning, utan att förvandla svaflet till svaf- 
velsyra och afskilja det ur föreningen. Fåfänga 
försök att bestämma halten af svaflet deri med- 
togo förrådet deraf. Då jag försökte att förbrän- 
na der med salpetersyrad baryt, afrökte den ur 
degeln innan hettan gaf upphof åt en förbrän- 
ning på salpetersyrans bekostnad. Det samma 
skedde partielt, då den behandlades med en bland- 
ning af chlorsyradt kali och kolsyradt natron. 
En del deraf förstördes, och ur den återstående 
saltmassan, öfvermättad med saltsyra, fällde chlor- 
barinim svafvelsyrad baryt. Men försöket lät ic- 
ke begagna sig till något qvantitalivt bestämman- 
de, sel tillgången på materialet för undersök- 
ningen var slut, Ett försök att bestämma dess 
halt af kol och väte genom förbränning med 
kopparoxid, gaf följande resultat: o.2 gr. gåfvo 
0.358 gr. kolsyra och 0.0925 vatten. Detta ger 
1 procent 
