9 



dä vi föi'"^ korthets skuld ponera det arbiträra 

 antalet af strälariie vara ändligt och lika med n. 

 Till dessa equationer hafva vi ännu att tillägga 

 den, som uttrycker att summan af Ti^), T(^\ 

 7^(5), &c: är lika med trjckningen i en punkt 

 af kroklineen Ei^^Ud; om vi derföre taga / för 

 denna punkt och /k = /jc + Kk = h~j~'u, blifver 

 densamma: 



TM + T(^) 4- rcs) + I- T(n) = g{h+uy (3) 



hvarest i den sednare membrum Ä-}"^^^^ mul- 

 tiplicerad med g, emedan denj bör jämnföras 

 ra.ed gravitation såsom enhet. 



Dessa equationer äro nu de enda vi kun- 

 na erhålla. Man inser lätt att de ej äro till- 

 räcklige för bestämmandet af rörelsen hos mas- 

 sorne betraktade såsom isolerade, emedan för 

 att detta skulle kunna vara möjligt, vi borde 

 känna särskildt hvar och en af tryckningarne 

 TW, Ti^\ r(3), &c, i stället för att i sjelfva 

 verket endast deras summa är oss bekant. Men 

 delfas isolerade rörelse är också något som ej 

 interesserar oss att känna, då här hufvudsak- 

 iigast är fråga om den form, som den ytter- 

 sta elementära strålen nödg'as antaga genom 

 verkan af det stillastående vattnet och motver- 

 kan af massorne som äro i rörelse — och den- 

 na form eller yttre conture ar också tydligen 

 ingen ting annat än sjelfva resultatet af den 

 jämnvigt, som partiklarne, under att de röra 

 sig förbi h varandra, åstadkomma sins emellan. 

 Man måste derföre betrakta massorne såsom 

 rangerade uti en viss ordning, under livilken 

 jämnvigt kan uppkomma — och detta låter äf- 

 ven lätt verkställa sig genom egenskapen af en 

 stråle, hvars caracter just beslår deruti att ett 

 ställe, i samma moment det blir läiiinadt af 



